Про проєкт дитячих книжок

Я тут почав невеликий проєкт, дуже цікавий. І замість того, щоб писати книжки великі й серйозні про графи для дядьків з вигоранням, депресією і бородою (ну, тому що читати про графи, математику і штучний інтелект непросто), я почав щось трошечки писати про дітлахів, точніше — для дітлахів. Про якісь ДЦП-особливості, що бути особливим, в принципі, нормально. Це не є там почесно чи спеціально, це не робить тебе генієм, але і поганою людиною також.

Це не про нормалізацію чогось, це просто про намагання пояснити дітям, що світ буває різний, в ньому є різні люди, у цих людей є різні потреби і різні виклики. І мені це дуже-дуже подобається, мене просто пре.

Трилогія історій

Тобто, в першій книжці я розказав про ДЦП. В другій книжці (це така чисто моя штука) я розказав про те, що є якісь речі, які трошки полегшують стан, що треба слухати себе, що себе не можна ігнорувати, що почуття важливі. Ну, зрозуміло, що там є про чай, тому що це мій спосіб слухати й чути себе. Я не знаю, наскільки це зайде дітям, але ну от є, як є.

І в третій історії я розказую, що у Макса дислексія: що це таке, як з цим жити, як це працює і чому воно так. Поки що, в принципі, напевне, що це буде така якби трилогія. Я не знаю, хто це видасть — це, напевне, ще окремий мій біль. Я б дуже хотів, щоб все ж таки у цього тексту, цих текстів, знайшовся свій видавець. Тому що якщо в них не знайдеться видавець, то і читач, на жаль, ніколи не знайдеться. І для дітей недостатньо зробити якусь електронку — для них треба робити класну книжку з гарними ілюстраціями, щоб це було приємно і цікаво читати. Тому це зовсім інший рівень, це, напевне, найскладніша література із всього, що я писав за своє життя, я вам чесно скажу.

Персонажі та їхні прообрази

І от мене часто питає дружина: "А хто ж я в цій книжці?". Тому що в цій книжці є багато героїв. Там є Цугі — це мій чайний кіт, у якого відбило лапку і хвіст, але він шкандибає на трьох ногах і не здається, і кожний день натирає скло маяка, який вже більше не світить рибалкам. Це також така дуже доросла алегорія про якийсь такий заміс, який, можливо, згодом з'явиться в якійсь книжці для більш дорослих: для чого нам потрібні маяки, і для чого нам потрібно світити іншим, навіть якщо море відступило.

Там в цій книжці є Цербер — хто такий триголовий пес? Він здається трошки таким розгільдяєм. В нього одна із голів постійно голодна, інша постійно хоче спати, а третя, в принципі, така толкова, вона постійно щось дуже серйозні якісь такі питання задає. І це також такий дуже цікавий персонаж, він якби приносить багато гумору в історію, через нього також щось розкривається.

Ну і, зрозуміло, Макс. В нього і ДЦП, і дислексія, в нього, в принципі, купа інших особливостей, про які можна писати окремі книжки, і можливо, ці книжки побачать світ.

Внутрішня дитина та Кінцугі

Інколи мене дружина, яка мій основний читач і критик, питає: "Ну, а хто я в дійсності в цій книжці?". І мені дуже важко відповісти на це питання. Тому що, в принципі, є така теорія внутрішньої сім’ї, коли в нас багато якихось ролей, якихось сутностей поєднуються, вони там виконують якісь функції. І, напевно, що Макс — мені важко сказати, скільки йому років, але я пишу в основному для дітей віком 8–10 років — напевно, Макс — це я того віку, якому потрібні якісь відповіді на питання, якому потрібна якась підтримка. І в нього бракувало, в дійсності, цієї підтримки.

Ну, зрозуміло, там в мене був старший брат, він також щось якось намагався мені допомогти. Але, в принципі, я зі своїм діагнозом і зі своїми особливостями дуже довго був сам на сам. І от цей Цугі — це якби такий старший друг. В нього також непросте життя, він також живе з якоюсь травмою, але більш видимою, більш очевидною. От він п’є чай, читає книжки, дивиться за маяком.

І в дійсності цей Цугі — в нього ім’я невипадкове. Тому що Кінцугі — це мистецтво ремонту зламаного посуду золотом. Він стає дуже цінним, він набуває особливого значення. Тобто це така частина японської культури. І Цугі жив в Японії, але він свою історію до кінця не розказує. Історія в тому, що просто дружина випадково вронила мого чайного питомця і відбила йому ногу і хвоста.

Тому Цугі — це також якась внутрішня частина мене, більш старша, більш досвідчена, яка оцій дитині допомагає. Вона на неї не тисне, вона розказує їй історії. От. Ну і зрозуміло Цербер — це така якби трошки комедійний персонаж.

І це все в дійсності — там немає мене як чогось цілісного. Я, напевно, що більше як спостерігач цього процесу. Але всі ці три герої (хоча в Цербера три голови, вони також живуть трошки своїм життям) — це в дійсності різні частини мене, які намагаються якось сформувати ту підтримку для тієї дитини, якою я колись був і ту підтримку яку колись в тому житті не отримав. Відповідно, я зараз цій дитині, власне, і пишу ці книжки, але вже якби з висоти цього 41-річного віку. Пробігши велику дистанцію, я б дуже хотів, щоб мені отому малому колись дали якусь таку книжку.

Тому в мене є така велика мрія все ж таки їх видати. Я не хочу на тому заробити мільйони (хоча я не проти, я дуже люблю гроші). І ці книжки українською — я думаю, що українською вони мають більше сенсу. Тому що все ж таки якісь інші суспільства, чи на жаль чи на щастя, вони якось більш адаптовані до таких дітей, до таких проблем, до визнання особливостей інших. А Україна ще йде цим шляхом, і у нас цей шлях дуже важкий і дорогий. Тому що тепер у нас ще є і захисники, які також як Цугі — хтось втратив руку, хтось — ногу, хтось втратив набагато більше, в когось багато якихось супутніх травм. І я думаю, що ця тема людей з особливостями й людей з потребами — це потрібна тема для українського суспільства. І дуже важко писати для дітей, особливо писати про якийсь свій важкий дорослий досвід дитячими очима. Тому поки що це найцікавіший проєкт зі всіх, які я робив за останні 20 років.