Про природу інклюзії та наш моральний компас

У нас триває довга дискусія про інклюзію: як вона має виглядати і що це взагалі таке. Але будьмо відвертими й визнаймо один факт: потреба в інклюзії виникла через абсолютно зворотний процес — через те, що ми створили світ для нейротипових людей, які не мають життєвих викликів. І, в принципі, ми не можемо звинувачувати в цьому людство, адже кожен будує світ тими руками й очима, які має, сприймаючи інше через призму власного «я». Відповідно, це зручний світ для тих, у кого все типове: нейротипове, фізіологічно типове. І в цьому немає нічого поганого.

Проблеми та виклики починаються тоді, коли ми активно сепаруємо й відштовхуємо частину суспільства через їхні особливості або просто тому, що вони для нас «незручні». Ну бо люди з інвалідністю — незручні, люди з аутизмом — це складно, незрозуміло, вони інакші. Біологічно ми маємо певні упередження, які сигналізують нам, ніби ця особистість є небезпечною або непридатною як партнер. Зрештою, у нас є тваринна тенденція до сепарації та поділу на «своїх» і «чужих». Це частина людської натури — точніше, її біологічного базису, поверх якого надбудований надзвичайно складний і неоднозначний соціальний механізм.

Якби у нас не було штучного виключення певних людей із соціуму, то й потреби в інклюзії не виникло б — адже їх не довелося б реінтегрувати у світ, який первісно для них не створювався.

Що нам усім робити?

Світ є такий, який є. Навряд чи у нас вийде одразу розбудувати іншу — кращу, більш емпатичну та чутливу реальність. Але ми можемо спробувати, почавши з очевидних і простих кроків:

Визнати, що інші люди існують. Вони просто є.

Визнати їхнє право на існування та інакшість. Для багатьох із них бути інакшими — це не свідомий вибір, а життєва ситуація, в якій вони опинилися.

Власне, найбільша різниця між українцями та росіянами полягає в тому, що українці визнають право на існування тих, хто від них відрізняється. На відміну від росіян, які прагнуть, щоб усі були «однаковими», жили в умовному Радянському Союзі, їли однакову їжу, так само вдягалися й вірили в ті самі речі.

Ми як соціум, з одного боку, маємо потужний потенціал до інклюзії. З іншого — несемо в собі пострадянську, постросійську та постімперську травму, яка створила певний жорстокий наліт над нашою людяністю. Але людяність у нас є.

Шлях до системних змін

Визнання того, що інші існують і мають на це право, а також емпатія, співпереживання та співчуття — речі, які здаються простими лише на перший погляд. Ми можемо не розуміти повністю чужий досвід, але здатні підключитися до нього через емпатію та усвідомлення.

Це потребує глибоких системних трансформацій:

Раніше цей компас формувався переважно церквою та релігією. Зараз ми живемо в постмодерному суспільстві, яке часто не має такого єдиного інституту або не сприймає релігійні догми. Це створює нові виклики: чіткого морального компасу немає, як немає й загальновизнаного морального авторитету, який пояснив би, що існують люди з іншим типом функціонування. Люди, чий мозок кардинально відрізняється від «типового». Люди із суттєвими фізіологічними відмінностями, яким просто потрібна допомога, щоб існувати, жити гідно та мати повагу до себе.

І це факт. Ми як суспільство маємо змінитись і почати саме з аксіоми: право на існування та гідність різних людей є беззаперечним. А вже потім переходити до складніших філософських питань.