про казки

Казки — це не тільки для дітей. Але й не тільки для дорослих. Вони для всіх нас — включно з тими, кого ми носимо всередині.

Колись я думав, що пишу книжку для дітей. Потім зрозумів, що пишу для батьків, які читають їм перед сном. А потім — що найважливіший читач взагалі не сидить поряд на подушці.

Він живе всередині.

Дитяча казка — це завжди як мінімум два читачі одночасно. Дитина, яка слухає пригоди і вчиться жити. І доросла людина поряд, яка несподівано для себе теж щось впізнає — якийсь страх, якийсь соромний момент, якийсь старий біль, який вона вже давно "пережила". Або думала, що пережила.

Саме тому хороша дитяча книжка — це завжди багатошарова конструкція. На поверхні — пригода, гумор, ілюстрація. Глибше — розмова про те, що злитись нормально. Що бути особливим — не вирок. Що не всі стіни треба штовхати, а деякі — обійняти.

І поки батько читає дитині, щось тихо відбувається з самим батьком.

В психології це називають репарентингом — і це одна з найцікавіших концепцій, яку я зустрічав за останні роки.

Ідея проста, але глибока: коли ми дорослішаємо, наша доросла частка може стати батьком для нашої внутрішньої дитини. Не тієї дитини, яка бігає по квартирі. А тієї, яка десь там, у глибині, досі чекає, що її почують. Або вибачать. Або просто обіймуть без приводу.

Репарентинг — це процес, який запропонував ще Ерік Берн у рамках транзакційного аналізу, а пізніше його розвинули психотерапевти, які працювали зі складними дитячими травмами. Суть у тому, що ми можемо свідомо дати собі те, чого не отримали в дитинстві: безпеку, прийняття, стабільність, ніжність.

Це не означає, що у вас обов'язково було важке дитинство. Іноді просто — десь там живе сонячна, радісна дитина, яка любить розмальовувати стіни і вигадувати нісенітниці. І вона давно не виходила на прогулянку, бо дорослість зайнята.

Репарентинг — це зустрітися з нею.

Як це працює на практиці?

Це не обов'язково терапія (хоча з хорошим терапевтом — значно ефективніше). Репарентинг відбувається щоразу, коли ми:

— говоримо собі те, що хотіли почути від батьків, але не почули
— дозволяємо собі злитись, не кваплячись заглушити це почуття
— граємо без мети і без продуктивності
— читаємо дитячу книжку і дозволяємо собі заплакати над нею

Останнє — не жарт. Деякі з найглибших терапевтичних процесів починаються саме з казок. Тому що казка говорить метафорою, а метафора обходить захисти, які наш дорослий розум вибудував роками.

Якщо хочете глибше — ось книжки, які я б рекомендував:

📖 "Внутрішня дитина" — Чарльз Вітфілд — класика теми, трохи академічна, але фундаментальна. Якщо хочете зрозуміти концепцію з коренів.

📖 "Healing the Child Within" — Charles Whitfield — та сама книга в оригіналі, часто зручніше читати без перекладацьких втрат.

📖 "Мій голос буде з тобою" — Мілтон Еріксон — про те, як терапевтичні казки і метафори дістаються туди, куди пряма розмова не доходить.

📖 "Покинута дитина всередині нас" — Джон Бредшоу — важча за тоном, але одна з найповніших книг про те, як дитячий досвід живе в дорослому тілі.

📖 "Схарактеризуй це" — Сьюзан Форвард — про токсичні батьківські патерни і як перестати їх відтворювати в собі.

Я пишу серію про Макса, Цугі й Цербера. Макс — хлопчик. Цербер — пес з трьома головами, кожна з яких хоче чогось свого. А Цугі — триногий кіт, який знає, як жити з тим, чого не вистачає, і не робити з цього трагедію.

Цугі — це не персонаж про втрату. Це персонаж про те, як бути цілим з тим, що є.

І кожного разу, коли хтось із батьків пише мені, що читав дитині вголос і зупинився на якомусь місці, бо щось защеміло — я розумію, що книжка спрацювала так, як треба. Не тільки для дитини поряд. А й для тієї, що всередині.

Іноді, щоб налагодити своє доросле життя, треба повернутись назад. Не щоб застрягти. А щоб забрати ту дитину звідти — і нарешті взяти її за руку.

Казки — один зі способів це зробити.

А яка дитяча книжка зачепила вас як дорослого? Пишіть у коментарях — цікаво.