Україно-польські гащі, Феофан Прокопович і Франкенштейн, якого ми створили

Коли ми починаємо порпатися в історії україно-польських відносин, ми зазвичай падаємо на рівень мікроісторії: Волинь, операція "Вісла", образи Хмельниччини, "хто перший почав" і хто кому більше винен. Але якщо відступити на три кроки назад і подивитися на картину глобально, відкривається страшна і заворожуюча метаісторія.

Правда в тому, що багатовікова війна між поляками та українцями — це не просто суперечка за межу чи козацькі привілеї. Це частина фундаментального світового процесу, який почався з Великого розколу християнства.

Католицизм історично сформувався як надзвичайно жорстка, централізована, ієрархічна структура. Це була модель релігійної держави, яка не приймала внутрішньої діалектики, не терпіла єресей і володіла колосальним експансивним потенціалом. На певному етапі своєї історії (особливо в епоху Контрреформації) цей проєкт ніс свою істину "вогнем і мечем". І головним форпостом, цивілізаційним фронтиром цього католицького наступу на Схід стала Польща — Річ Посполита.

Для українського (тоді ще руського) православного світу цей наступ став екзистенційною загрозою. На кону стояло не просто віросповідання — на кону стояв весь наш космос, уявлення про буття, мова і самобутність. Полонізація та латинізація котилися як танк.

І ось тут відбувається головна трагедія нашої історії. Трагедія інтелектуальна.

Намагаючись захистити свій православний світ від польського поглинання, українська інтелектуальна еліта приймає доленосне і, як виявилося, фатальне рішення. Побачивши під боком дику, але військову потужну Московію, київські мислителі вирішили перетворити її на цивілізаційний щит.

Головним архітектором цього плану став випускник і ректор Києво-Могилянської академії Феофан Прокопович. Саме він — блискучий інтелектуал, який згодом став правою рукою Петра І — написав ідеологічний код того, що ми сьогодні називаємо Росією.

Це Прокопович і його київські колеги:

Сконструювали міф про "триєдиний руський народ";

Перейменували Московію на візантійський манер — "Россия";

Написали "Духовний регламент", який підпорядкував церкву державі, перетворивши її на імперське міністерство;

Обґрунтували абсолютизм Петра І.

Київські книжники щиро вірили, що вони обдурять долю. Вони думали: "Ми дамо цим дикунам смисли, історію нашої Русі, книжки, структуру, освіту — зробимо їх європейською православною імперією. Ми будемо мізками, а вони — нашими м'язами проти Польщі".

Це було рішення, яке базувалося на страху перед полонізацією. І це рішення було катастрофічно хибним.

Замість захисника ми власноруч виростили цивілізаційного Франкенштейна. Ми отримали ситуацію, де з одного боку опинилися сусіди, які століттями не могли змиритися з тим, що ми "хрестимося не так", а з іншого — канібальська, людожерська імперія, яка, наситившись українськими мізками та ресурсами, почала жерти і розчленувати все навколо. Вона поглинула Гетьманщину, вона переварила і розділила саму Польщу під час трьох поділів Речі Посполитої.

Україно-польське протистояння минулих віків породило монстра такого масштабу, який сьогодні має потенціал і бажання з'їсти і українців, і поляків разом узятих.

Сьогодні, коли ми дивимося на західний і східний кордони, ми маємо нарешті зрозуміти цей урок. Історичні образи між Києвом і Варшавою — це паливо для шлунку того самого монстра, якого ми колись з переляку зліпили в кузнях Києво-Могилянської академії. Якщо ми не переростемо цей застарілий релігійно-цивілізаційний клінч, монстр завершить те, що почав триста років тому.

Думаймо ширше. Історія не прощає тактичних рішень, які приймаються зі страху.