ЦУГІ ТА МАКС: Ієрогліф щастя

1. Павук щастя

На маяку пахло чимось незвичним. Не чаєм — хоча чайник, як завжди, стояв на плитці й тихенько булькотів. Пахло деревом і чимось гірким, ніби старий горіх.

Макс зайшов і завмер.

Цугі сидів на підлозі. Перед ним лежав великий аркуш білого паперу — тонкого, майже прозорого. Поруч стояла маленька чорна мисочка з тушшю. А в лапі Цугі тримав пензель — товстий, м'який, з бамбуковою ручкою.

Цербер «допомагав». Одна голова тримала в зубах баночку з водою — і потихеньку її хлебчила. Друга голова сиділа прямо на рисовому папері і не розуміла, чому її зганяють. Третя голова уважно дивилася на те, що малював Цугі.

«Це павук», — сказала третя голова впевнено. — «Ти малюєш павука».

«Це ієрогліф», — терпляче відповів Цугі. — «Щастя».

Третя голова нахилилася ближче.

«Щастя схоже на павука? Тоді я дуже щасливий. Я вчора з'їв павука».

Макс дивився, як зачарований. Один рух — і ціле слово. Не літера за літерою. Не повільно, не з помилками. Просто — раз, і готово.

«Хочеш зіграти в шахи?» — запитав Цугі, відклавши пензель.

Макс кивнув. Шахи — це він умів.

• • •

2. Літери-втікачки

Вони грали мовчки. Макс любив шахи — тут кожна фігура слухається, тут є правила, і кінь не може раптом вирішити, що він тепер єпископ. Цугі грав добре, але Макс бачив далі — на три, на чотири ходи вперед.

На дванадцятому ході Макс поставив мат.

«Добра партія», — сказав Цугі. — «Ти сьогодні швидкий. Але сумний».

Макс помовчав. Потім сказав:

«Нам задали написати твір. Про літо».

«І?»

«І я написав. Старався. Дуже старався.»

Цугі чекав.

«Ти знаєш, як це виглядає?» — Макс заговорив тихіше. — «Це як грати в шахи, де фігури самі вирішують, куди їм ходити. Ти кажеш коню — е5. А він стрибає на б2. Лягає. І засинає».

Цугі не засміявся. Він слухав.

«Мої літери — вони ніби зграя птахів», — продовжив Макс. — «На початку рядка вони ще тримаються купи. Але потім здіймаються — і летять у вирій. Деякі перевертаються дзеркально, ніби забули, в який бік дивитися. «б» стає «д». «и» стає «ш». А в кінці рядка літери стають зовсім маленькими — наче відлітають далеко-далеко, і від них лишаються тільки крапочки. Як пташині сліди на піску.»

Він помовчав.

«Вчителька написала червоним: «Неохайно!» Мама вздихнула. Тато сказав: «Ну постарайся». А я старався. Я дуже старався.»

У цей момент Цербер вирішив підтримати Макса єдиним доступним йому способом — особистим прикладом.

Середня голова схопила олівець у зуби. Ліва голова вирішила диктувати. Права — критикувати.

«Пиши: «Собака»!» — скомандувала ліва.

Середня голова, з олівцем у зубах, промичала щось нерозбірливе і провела хвилясту лінію по клаптику паперу. Олівець зробив дірку.

«Це буква «О»!» — гордо заявила ліва голова.

«Це місяць», — сказала права.

«Це екзистенційна порожнеча», — сказала третя.

Макс засміявся. Вперше за день.

• • •

3. Костюм космонавта

Цугі поставив нову партію на дошці. Потім сказав:

«Пам'ятаєш, ми говорили про сигнал? Що він іде іншим шляхом?»

Макс кивнув.

«Так ось. Уяви, що ти одягнув костюм космонавта».

Макс подивився на нього з підозрою.

«Ні, справжній. Товстенний. Три шари ватних штанів, рукавиці поверх рукавиць, шолом, важкі чоботи. Все товсте, все тугий. Тепер у цьому всьому — спробуй зав'язати шнурки.»

«Це неможливо», — сказав Макс.

«Саме так. А тепер уяви, що в цьому костюмі треба написати літеру «ж».»

Макс мимоволі усміхнувся. Літера «ж» і без костюма була його особистим ворогом.

«Твій мозок знає, як має виглядати «ж»», — продовжив Цугі. — «Він надсилає команду руці. Але між мозком і пальцями — ніби двері з дуже міцною пружиною. Ти штовхаєш, а вони — назад. Ти штовхаєш сильніше — вони — назад ще сильніше. І чим більше стараєшся, тим більше пружина пручається.»

«Це не тому, що ти не стараєшся», — сказав Цугі тихо. — «Це тому, що дверей більше. І пружини сильніші. Твоя рука чує команду. Просто дорога до неї — довша.»

Цербер, який слухав уважно (всіма трьома головами одночасно, що траплялося рідко), раптом підхопився й вирішив продемонструвати.

Він знайшов у кутку маяка стару ковдру. Запхався під неї. Намотав її на себе. Потім спробував пройти через двері.

Застряг.

Три голови стирчали з різних боків ковдри, як три перископи підводного човна.

«Я зрозумів!» — закричала перша голова (трохи притушена ковдрою). — «Це справді дуже важко!»

«Мені тепло», — повідомила друга голова зверху.

«Я більше ніколи не вийду», — філософськи зауважила третя голова десь із-під ковдри.

Цугі подивився на Цербера. Потім на Макса.

«Ось приблизно так.»

Макс довго дивився на Цербера, який безуспішно намагався визволитися з ковдри.

«Тільки в мене ковдра не знімається», — сказав він тихо.

Цугі кивнув. Не сказав «все буде добре». Не сказав «не переживай». Просто кивнув і відповів:

«Так. І саме тому те, що ти робиш кожного дня — це більше, ніж інші уявляють.»

• • •

4. Рідка думка

Цугі відклав шахи й повернувся до столу з тушшю.

«А тепер — експеримент», — сказав він і дістав другий пензель. Товстий, м'який, з довгим білим ворсом. — «Цей пензель не потребує точності. Ручка — це як ходити по канату. А пензель — це як ходити по широкій дорозі. Тут не треба тиснути. Тут треба просто вести.»

Він простягнув пензель Максові. Але не встиг Макс його взяти, як Цербер вирішив провести власне дослідження.

Ліва голова нахилилася до мисочки з тушшю. Понюхала. Занурила носа. Потім — чхнула.

Чорні бризки полетіли всюди. На стелю. На Цугі. На шахову дошку (біла тура стала чорною). На карту морів, що висіла на стіні. На Макса.

Друга голова, вся в чорних крапочках, облизала себе й зробила гримасу: «Блееее! Це не їжа! Хто це сюди поставив?!»

(Він сам і поставив.)

Третя голова — єдина чиста — подивилася на стелю. Там, на білій штукатурці, розсипалися десятки чорних крапочок.

«А знаєте...» — сказала третя голова повільно. — «Це красиво. Це як зірки. Тільки навпаки — чорні зірки на білому небі.»

Макс подивився вгору. І справді — крапочки на стелі виглядали як нічне небо, вивернуте навиворіт.

«У Японії є таке слово», — сказав Цугі, витираючи тушшю з вуса. — «Вабі-сабі. Це коли щось недосконале — і саме тому прекрасне. Може, ці бризки і є найкраща частина сьогоднішнього дня.»

«Це не бризки», — гордо заявила третя голова Цербера. — «Це рідка думка.»

• • •

5. Мазок

Макс узяв пензель. Він був набагато товстіший за ручку — і це було дивно: тримати легше. Пальці не стискалися, не боліли. Пензель лежав у долоні, як маленька тварина, що не вириваєтся.

«Не зап'ястям», — сказав Цугі. — «Від плеча. Уяви, що ти не пишеш, а показуєш комусь дорогу — ось туди, далеко.»

Макс вмочив пензель у тушшю. Поставив його на папір. І провів лінію.

Вийшло криво. Лінія здригнулася й поїхала вбік, ніби сама злякалася.

«Ще раз», — сказав Цугі спокійно. Поклав новий аркуш.

Макс спробував знову. Цього разу лінія була рівніша. Не ідеальна — але жива, з характером, ніби в неї було власне серцебиття.

«Тепер дивись», — Цугі показав ієрогліф щастя. — «Тут не треба точності ручки. Тут треба одного руху. Одного подиху.»

Цербер теж хотів малювати. Середня голова схопила запасний пензель у зуби. Ліва й права голови негайно почали сперечатися, куди вести.

«Ліворуч!» — «Праворуч!» — «Додолу!»

Результат на папері нагадував вибух равликів. Або карту неіснуючого острова. Або, якщо дуже прижмуритися, медузу під час танцю.

Середня голова, з пензлем у зубах, промичала: «Фе фафуяф фафтя!»

«Вона каже: «Це щастя»», — переклала ліва голова.

«Це не щастя», — сказала права. — «Це катастрофа з хвостиком.»

Але Макс уже не слухав. Він дивився на ієрогліф Цугі, прикладав пензель до паперу, і —

Один мазок. Зверху вниз — від плеча, як показував Цугі.

Ще один. Поперек. Коротший.

Ще кілька ліній — швидко, не задумуючись, не боячись помилки.

Макс відклав пензель і подивився.

На папері був ієрогліф. Не такий, як у Цугі — не такий рівний, не такий впевнений. Але впізнаванний. Живий. Ніби трохи п'яний, трохи сонний, але — щасливий.

«Бачиш?» — сказав Цугі. — «Широкий мазок — це інший канал. Як із радіо: не та частота, де шум, а та, де музика.»

Макс дивився на свій ієрогліф і не міг повірити, що він це зробив.

• • •

6. Вікно замість дверей

«Знаєш», — сказав Цугі, розливаючи чай, — «якщо двері не відчиняються — пробуй вікно. Японці так кажуть. Або я так кажу. Хтось точно каже.»

Він дістав із шухляди маленького столу дивні речі: короткий товстий олівець, схожий на трикутник; дерев'яну дощечку, встановлену під кутом; і шматок пластиліну.

«Це мої вікна», — сказав Цугі.

Він показав олівець-трикутник: «Його легше тримати. Три грані — пальці самі знаходять місце. Не треба стискати.»

Макс узяв олівець. І справді — пальці лягли на три грані, як у гніздо.

«А це — похила дошка.» Цугі поставив її на стіл. — «Коли пишеш на плоскому — зап'ясток згинається, і пружина стискається сильніше. А під кутом — рука вільніша. Менше дверей між думкою і літерою.»

Цербер негайно сів на дошку. Вона поїхала, як гірка. Цербер з'їхав по столу, збив чашку (Цугі спіймав у повітрі) і приземлився на підлогу.

Три голови хором: «ЩЕ РАААЗ!»

Цугі закотив очі.

«А тепер — головне», — сказав він, повертаючи дошку на місце. Узяв шматок пластиліну і почав ліпити. — «Дивись: ми робимо насадку на ручку. Потовщуємо її. Щоб пальцям було зручніше, і не треба було стискати так сильно.»

Вони разом ліпили: Цугі показував, Макс повторював, а Цербер «тестував» результат. Одна голова гризла насадку. Друга нюхала. Третя винесла вердикт:

«Сім із десяти. Є присмак олівця, але тримається непогано.»

«Це не для їжі!» — сказав Макс, відбираючи ручку.

Цугі налив ще чаю й сказав:

«І ще один фокус. Найважливіший. Думка не мусить народжуватися в руці. Спочатку — скажи вголос. Розкажи історію. А потім запиши. Або попроси когось записати. Або намалюй. Або — пензлем.»

Він відклав чашку.

«І ще: починай із великих літер. Величезних. На весь аркуш. Потім зменшуй. Бо великі літери — це як широка дорога. По ній легше їхати. А вузьку стежку можна протоптати пізніше.»

Макс слухав і кивав. Уперше хтось говорив йому не «старайся більше», а «спробуй інакше».

• • •

7. Три підписи

Надворі темнішало. Маяк стояв чорним силуетом на тлі оранжевого неба — і хоча його ліхтар давно не світив кораблям, у вікні горіло тепле жовте світло лампи.

На столі лежала листівка для Хіро. Зверху — ієрогліф Цугі: рівний, елегантний, із золотим відтінком тушші. А трохи нижче — ієрогліф Макса. Трошки кривий, трохи п'яний, ніби він щойно прокинувся після довгого сну — але безсумнівно живий і безсумнівно щасливий.

Цербер підійшов подивитися. На цей момент він був повністю чорний — тушшу на пузі, тушшу на лапах, тушшу на вухах, усі три носи чорніші за ніч. Він був схожий на тінь собаки, яка втекла від свого господаря й вирішила жити самостійно.

Він нахилився над листівкою. Усі три голови зосередилися. На мить стало тихо — навіть чайник перестав булькотіти.

І тоді середня голова — шльоп! — припечатала мокрий чорний ніс прямо посередині листівки.

Усі завмерли.

Цербер подивився на листівку. Потім на Цугі. Потім на Макса.

«Це мій підпис», — сказав він тихо.

Пауза.

Друга голова подивилася на відбиток і додала: «У Японії це, мабуть, означає «собака».»

Третя голова: «Або «вибачте за собаку».»

Цугі взяв листівку. Подивився на неї — два ієрогліфи й один собачий ніс — і засміявся. Тим тихим, теплим сміхом, яким сміються тільки коти, які бачили дуже багато, але все одно вірять у щастя.

«Три підписи», — сказав він. — «Мій ієрогліф. Твій ієрогліф. І ніс Цербера. Мій друг Хіро буде в захваті.»

«А що, якщо він подумає, що це теж ієрогліф?» — запитав Макс.

Цугі поставив листівку на полицю, щоб тушшу висохла, і відповів:

«Можливо, це і є ієрогліф. Просто його ще ніхто не придумав.»

Макс допив чай. Тихо грало радіо — з легким тріском, як завжди. Цербер, чорний, як кажан-переросток, ліг біля плитки й замуркотів — тобто загарчав, тобто засопів, тобто одна голова муркотіла, друга гарчала, третя тихенько наспівувала щось незрозуміле.

Макс подивився на свої руки. На пальцях — тушшу. Під нігтями — тушшу. На носі, мабуть, теж тушшу.

«Може, мені завжди писати пензлем?» — запитав він.

«Може», — сказав Цугі. — «Або великими літерами. Або голосом. Або тим трикутним олівцем. Або — шахами. Ти мені щойно мат поставив за дванадцять ходів. Це теж мова. І дуже красномовна.»

Макс усміхнувся. Забрав свій ієрогліф — пробний, з першого разу, кривий і живий — і поклав його в кишеню.

«А можна я покажу його вчительці?»

«Можна», — сказав Цугі. — «Але якщо вона скаже «неохайно» — скажи їй, що в Японії це називається вабі-сабі.»

«А якщо не повірить?»

«Тоді скажи, що в тебе є друг-кіт, який це підтвердить.»

Макс засміявся й пішов додому по стежці вздовж моря, яке давно відступило. У кишені лежав ієрогліф щастя, написаний пензлем, від плеча, одним рухом.

А на маяку Цугі приклеїв листівку з трьома підписами й вимкнув лампу.

Цербер спав. Усі три голови бачили різні сни: перша — про миску каші розміром із маяк. Друга — про ковдру, з якої ніколи не треба вилазити. Третя — про ієрогліф, який означає «собака, яка з'їла павука і стала щасливою».

Радіо грало тихо. З тріском, але грало.