Про Софійку та вальс

Тут у багатьох українських медіа виходять новини та історії про Софійку, дівчинку з особливими потребами, яка мріяла станцювати вальс на випускному. І є така не дуже приємна історія, ніби "яжмать" з батьківського комітету школи не дуже хотіла її запрошувати на випускний. Суть історії в принципі досить позитивна, бо знайшлися адекватні батьки, і знайшовся адекватний хлопчик, який з нею таки станцював цей вальс. В принципі все дуже позитивно завершилося. Ну а я, як людина з ДЦП, яка також активно псувала кадри на дуже дорогій відеозйомці на випускному, можу сказати, що в нас за 25 років чи більше, на жаль, особливо нічого не змінилося. І мене навіть не тригерить ця історія з мамами — там, в принципі, немає чого коментувати, і це мене не дивує. Мене дуже тригерять коменти про цього хлопчика, бо кажуть, що це справжній чоловічий вчинок, що це просто якийсь акт співчуття, і ці коментарі хвилюють мене значно більше, ніж решта, бо вони показують ставлення нашого суспільства до цієї ситуації. От я хочу, щоб наше суспільство, якщо дай Боже виживе та переживе війну, відновилося і почало функціонувати. Щоб воно дійшло до того моменту, коли вчинок цього хлопчика не буде вважатися героїзмом чи "справжнім чоловічим вчинком", а буде нормальною, адекватною реакцією. Просто тому, що так нормально, так треба. Коли будуть черги з тих хлопчиків, і в принципі хто буде танцювати — буде вибирати дівчинка. От що мене тригерить. Ми не повинні перетворювати взаємодію з людьми з особливими потребами на якийсь особливий акт героїзму і вішати на це ярлик, бо сама ця ситуація є проявом адекватності. І мені це болить. Мені дуже шкода через це. А все решта я не коментую, бо, на жаль, коментувати нічого. І так було, і маю надію, що колись зміниться — коли саме, не знаю.