Позичені книги, другий мозк

Як пострадянська бібліотека, порожній календар і бідність українського дитинства навчили мене будувати другий мозок — ще до того, як я знав цьому назву

Я навчився мислити, бо не мав грошей, щоб купити книжку.

Це не та метафора, до якої я тягнуся заради красивого слова. Я ріс у пострадянській Україні, у ті сірі голодні роки, коли імперія завалилася й потягнула за собою економіку. Книжки — добрі книжки — були предметами розкоші. Батьки мене любили, але тверда обкладинка означала тиждень їжі, і їжа зазвичай перемагала. Тож я робив те, що робила кожна бідна допитлива дитина: ішов до громадської бібліотеки й позичав.

Штука з позиченим у тім, що книжка ніколи не твоя. Ти тримаєш її два тижні, три — якщо вмієш чарувати бібліотекарку, — а потім вона повертається в темряву. Я уявляв собі бібліотечні стелажі як свого роду підземний світ — володіння Велеса, слов'янського бога худоби, багатства, мертвих і, аж ніяк не випадково. Велес тримає стадо внизу, у світі тіней, і дозволяє живим вивести тварину нагору, до світла, лише за умови, що вона повернеться. Кожна книжка, яку я ніс додому, була позикою з того стада. Я мав на неї два тижні, а потім Велес хотів її назад.

Тож я почав красти. Не книжки — їхнє нутро.

Календар, що став розумом

Десь у квартирі лежав великий настільний планувальник — один із тих товстих казенних щоденників із цілою порожньою сторінкою на кожен день року, який ніхто не спромігся спланувати. Для мене це була найкоштовніша річ у домі: сотні чистих, розлінованих сторінок, що чекали й не коштували нам нічого. Я його привласнив. І почав переписувати.

Спершу я робив очевидне, дурне. Намагався переписувати самі книжки — уривок за уривком, своїм тісним почерком, наввипередки з терміном здачі. Десь за тиждень я зрозумів, що це безнадійно. Книжка довга. Рука повільна. Календар, хай який щедрий, не міг умістити цілу бібліотеку, переписану втомленим десятирічним хлопчиком. Я списував чотири сторінки й досі сидів на другому розділі, а той другий розділ треба було повернути в четвер.

Поразка виявилася уроком. Я не міг зберегти книжку, тож мусив зберегти її суть. Я почав записувати не речення, а те, що ці речення зі мною зробили — аргумент під абзацом, той єдиний образ, який не хотів губити, переказ ідеї своїми словами і дедалі частіше — власну суперечку з нею. Сторінка перестала бути переписом і стала осадом: тим, що лишалося від книжки після того, як вона поверталася Велесові.

А далі — друга випадковість, важливіша. Через те, що я не мав жодної схеми впорядкування — ні тем, ні полиць, лише один календар, що заповнювався день за днем, — нотатки з геть різних книжок опинялися поряд. Рядок, який я витиснув з історії Київської Русі, лягав на ту саму сторінку, що й щось із перекладного фантастичного роману, а воно — біля напівзгаданого аргументу з позиченого підручника філософії. Я почав малювати між ними стрілочки. Це пов'язано з тією сторінкою в березні. Це суперечить тому, що було в зеленій книжці. Я не складав знання в шухляди. Я зшивав їх докупи.

Я цього не знав, але щойно винайшов — на українській кухні — машину, яку один німецький соціолог удосконалював усе своє життя і яку давні греки збудували за дві тисячі років до нас обох. Назви мені ніхто не сказав. Слово Zettelkasten я почув лише через два десятиліття.

Вже сказане: дуже давня практика

Ось що я зрозумів лише за роки й що хочу дати вам одразу, щоб ви несли це крізь решту есею: розширений мозок — не винахід цифрової доби. Це одна з найдавніших технологій буття людиною, і народжувалася вона майже завжди з того самого стану, у якому був я, — забагато прочитати, замало зберегти, і розум, який знає, що забуде.

У греків було слово для мого календаря: гіпомнемата. Свого роду нотатники, куди записували прочитане, почуте чи продумане, щоб згодом перечитати й пережувати. Мішель Фуко, читаючи стоїків, зробив гостре спостереження про них. Сенс гіпомнемати, казав він, не в тому, щоб сповідатися, не в тому, щоб викопати якусь приховану внутрішню правду, як це робитиме пізніше християнський щоденник. Сенс — «схопити вже сказане»: зібрати те, що інші зуміли сказати добре, і через це збирання витворити себе. Нотатник був не записом душі. Він був інструментом, щоб ту душу збудувати. Саме тому, гадаю, журнал на ім'я Subjektiv мав би цікавитися книгами спільних місць, бо найглибше твердження, що ховається в усій цій традиції, таке: себе не знаходять, заглядаючи всередину. Себе складають — із найкращого, що ти обрав зберегти.

Греки дали нам і саме слово «спільне місце». У риториці koinos topos — латиною locus communis, «спільне місце» — був заготовленим аргументом, надійним закутком розуму, до якого можна повернутися й знайти матеріал для промови. Арістотелеві топоси були адресами, де жили добрі аргументи. Вести книгу спільних місць означало, спершу, тримати власну приватну мапу цих місць.

Потім прийшов друкарський верстат, а з ним — перше справжнє інформаційне перевантаження в європейській історії. Раптом книжок стало більше, ніж будь-яка освічена людина могла втримати в голові, — точнісінько скрута мого дитинства, тільки навиворіт: не замало книжок, щоб володіти, а забагато, щоб запам'ятати. Гуманісти Відродження відповіли методом. Еразм Роттердамський у праці De Copia (1512) повчав учнів читати з пером, полюючи на влучні пасажі й сентенції та вписуючи їх під упорядкованими рубриками — loci, місцями, — щоб рясний запас цитат стояв напоготові на будь-яку оказію. Сам Еразм мандрував зі скринею нотаток; славнозвісні Adagia виросли просто з тієї скрині. Упродовж наступного століття практика стала хребтом освіти в Англії. Спільні місця вів Френсіс Бекон. Вів і Мільтон.

Той, хто перетворив це майже на інженерію, був Джон Локк. Локк вів книги спільних місць ще з першого року в Оксфорді, і за двадцять п'ять років удосконалив метод, який нарешті оприлюднив — французькою 1685-го, англійською 1706-го, як A New Method of Making Common-Place-Books. Його справжнім винаходом була система індексування: хитра двосторінкова схема, що дозволяла знайти будь-який запис за першою літерою й наступним голосним, — отже, можна було записувати нотатки в тому порядку, в якому вони тобі траплялися, і все одно їх потім віднаходити. Локк розумів, що пам'ять — це комора, але дірява. Його одержимістю, за століття до пошукових систем, було віднаходження, а не пригадування. Після виходу його книжки видавці почали продавати порожні книги спільних місць — наперед розліновані, наперед проіндексовані за принципами Локка, готові, щоб їх заповнили. Тобто: хтось уже продавав порожні календарі таким дітям, як я, за триста років наперед. Один вів Джефферсон. Вели Емерсон і Торо, який вигрібав зі своїх щоденників усе, що писав.

Цей родовід дарує мені майже нестерпну розраду. Бідний грецький студент, який не міг купити кожен сувій і тому переписував корисне; гуманіст, що тоне в друці; філософ Просвітництва, який інженерить свій індекс; український хлопчик із краденим планувальником — ми всі робимо те саме. Ми всі відмовляємося відпустити стадо назад у темряву, не вивівши чогось нагору, до світла.

Привид Лумана

Це підводить мене, нарешті, до Нікласа Лумана — німецького соціолога, який обернув книгу спільних місць на зовнішній орган і витворив один із найдивніших масивів праці у двадцятому столітті.

Луман почав свою картотеку — свій Zettelkasten — у 1950-х, і на час його смерті 1998-го вона налічувала десь дев'яносто тисяч карток. Із нею він написав близько сімдесяти книжок і чотириста статей — про право, кохання, мистецтво, релігію, мас-медіа, ризик, саму структуру суспільства. Понад те, він лишив іще понад півтори сотні незавершених рукописів. Люди вважали його просто генієм. Луман натомість наполягав, що працює в партнерстві з коробкою.

Те, що він насправді збудував, тонше, ніж це подають продуктивнісні блогери. Він тримав, власне, дві коробки. Одна була бібліографічним індексом — самі вказівники, де що шукати, жодних думок, особистий каталог бібліотеки. Друга була машиною мислення. Туди йшли короткі нотатки, одна ідея на картку, написані власними словами. Вирішальний хід — те, до чого намацом тяглися стрілочки мого дитинства, — полягав у тому, що він не складав картки за темами. Він давав кожній картці фіксований гіллястий номер і ставив її фізично позаду тієї картки, яку вона продовжувала чи з якою сперечалася, а потім прокидав перехресні посилання між далекими картками. Структура була не ієрархією тем. Вона була павутиною зв'язків. Наголос на зв'язку, не на колекції. Він міг кинути нову думку будь-де, де розмова хотіла прорости, а коробка згодом дивувала його сусідом, про якого він і забув, що той у нього є.

Луман називав коробку своєю другою пам'яттю і ставився до неї як до справжнього співрозмовника. Без письма, любив він казати, немає справжнього мислення — не того, пов'язуваного, витонченого ґатунку. Він читав кожну книжку з одним питанням, що проходило під споду: як це інтегрувати в картотеку? Це і є той самий зсув, який мені нав'язав мій календар. Перестаєш читати, щоб спожити, і починаєш читати, щоб з'єднувати.

Найбільше з усього, що Луман будь-коли написав, я люблю одну нотатку, яку він заклав усередину коробки — про коробку. Відвідувачі приходили, очікуючи побачити щось дивовижне, писав він, — а бачили лише шухляди, повні паперових клаптиків, і йшли розчаровані, як буваєш розчарований порнографічним фільмом: тобі показують усе й нічого. Він дав цій нотатці назву: «привид у коробці». Німецьке Geist означає водночас і привида, і дух/розум. Відвідувачі бачили всі картки й однаково не могли побачити розуму, що жив між ними. Бо розум не в клаптиках. Він у з'єднуванні. Зенке Аренс своєю книжкою «Як писати розумні нотатки» воскресив усе це для нашого тривожного покоління, що скуповує застосунки, і воскресіння здебільшого добре, та воно й далі плодить людей, які захоплюються шухлядами й ніколи не зустрічають привида.

За межами шкіри й черепа

1998 року — того самого, коли помер Луман, — двоє філософів, Енді Кларк і Девід Чалмерс, опублікували в журналі Analysis коротку статтю під назвою «The Extended Mind» («Розширений розум») і дали моєму календареві теорію.

Вони поставили оманливо просте питання: де закінчується розум і де починається світ? Їхньою відповіддю було відмовитися від «меж шкіри й черепа». Вони розповіли історію про чоловіка на ім'я Отто, який має Альцгеймера й усюди носить із собою нотатник, записуючи туди те, що йому треба пам'ятати, і звертаючись до нього так, як решта з нас звертається до біологічної пам'яті. Коли Отто хоче адресу музею, він розгортає нотатник; коли її хоче його подруга Інга — вона шукає в голові. Кларк і Чалмерс доводили: між цими двома діями немає принципової різниці. Якщо нотатник відіграє для Отто ту саму роль, що пам'ять для Інги, то нотатник і є частиною Оттового розуму. Розум, казали вони, може виходити за межі тіла й простягатися в речі, з якими ми надійно зчіплюємося.

Коли я це прочитав уперше, мало не засміявся, бо вони з академічною точністю описували моє дитинство. Бібліотека давала орендувати текст. Календар давав зберегти розум. Два тижні з позиченою книжкою — а потім постійне продовження мого власного пізнання сидить на полиці в нашій квартирі, написане моєю рукою, росте щоразу, коли чергова книжка піднімається зі стада Велеса й сходить назад униз. Я мав розширений мозок у десять. Просто думав, що я злодій.

Ось у чім тихий радикалізм традиції спільних місць, висловлений уголос. Нотатник — не запис мислення, що відбувається деінде, всередині черепа. Нотатник — це місце, де частина мислення відбувається. Сторінка — не роздрук розуму. Сторінка — частина розуму. Стоїки Фуко це знали — нотатки «мають стати частиною нас самих». Луман це знав — він мислив усередині коробки. Кларк і Чалмерс просто дали філософському факультету дозвіл це визнати.

Первісні малі дані

Є ще одна рамка, яку я хочу накласти на все це, бо вона найважливіша в році, який ми проживаємо.

2013-го, коли всі в технологіях п'яніли від Big Data — від мрії всмоктати все, централізувати, видобувати на планетарному масштабі, — Руфус Поллок із Open Knowledge Foundation написав упертий невеликий есей, де доводив, що справжня революція протилежна. Не велике залізо, казав він, а «малі шматки, вільно з'єднані». Не централізовані силоси, а децентралізована робота з даними. Малі дані — у найпростішому означенні — це дані, достатньо малі, щоб людина справді могла їх осягнути й діяти за ними. Гасло, яке мені засіло: великі дані — про машини; малі дані — про людей.

Книга спільних місць — це первісні малі дані. І мій календар теж. Він був малий — одна книжка, одна рука, людський масштаб, цілком зрозумілий своєму власникові. Він був мій, а не видобутий із мене. Він був портативний; я міг нести цілий свій розум під пахвою. І складався він із малих шматків, вільно з'єднаних, точнісінько за формулою Поллока: окремі нотатки, з'єднані стрілочками, що ростуть нарощуванням, ніколи не потребуючи серверної ферми чи економіки стеження, щоб щось означати. Цінність була не в обсязі. Вона була в доборі й зв'язку — у тому, що одна людина вирішила: це варто зберегти, і воно належить поряд із тим.

Саме це раз по раз не вловлює теперішній бум персонального менеджменту знань. Ми маємо тепер дивовижні інструменти — Obsidian, Roam, Logseq, Notion, тисячу застосунків у формі графа, що обіцяють стати твоїм другим мозком. Це цифровий ренесанс книги спільних місць, і я його люблю; я ним будую. Але забагато людей використовують його, щоб нарешті, з нескінченним сховищем, зробити ту дурницю, від якої я відмовився на першому тижні: переписати все. Вирізати кожну статтю. Назбирати кожне підкреслення. Збудувати приватний смітник великих даних і назвати його другим мозком. А потім дивуються, чому привид так і не приходить. Привид ніколи не жив у кількості. Розчаровані відвідувачі Лумана витріщалися на дев'яносто тисяч карток і бачили папір. Розум був у з'єднуванні, а з'єднування трапляється лише тоді, коли людину змушено мислити — переказати своїми словами, вирішити, що відкинути, помітити, що зелена книжка суперечить березневій сторінці.

Бідність зробила це за мене силоміць. Я не міг переписати книжку, тож мусив її перетравити. Обмеження й було цілим даром. Воно зробило мене письменником, бо письменник — це просто той, хто навчився: зберігаєш суть, а решту відпускаєш назад у підземний світ.

Кода

Я й досі стережу стадо. Того календаря давно немає, його заступила соромна стопа систем, аналогових і цифрових, які я вдосконалюю більше, ніж варто. Але практика тотожна тій, яку я зімпровізував голодною дитиною, і вона, виявляється, тотожна тій, яку греки назвали, гуманісти систематизували, Локк проіндексував, Луман винесли назовні, а двоє філософів нарешті визнали справжньою частиною розуму.

Розширений мозок — не новина. Це одна з найдавніших речей, які ми робимо, і вона завжди належала тим, хто не міг дозволити собі пам'ятати все легким способом. Це малі дані в найправдивішому сенсі — людського масштабу, витворені собою, вільно з'єднані. І це, зрештою, технологія суб'єктивності, — тому я й розповідаю про неї тут. Найсуб'єктивніше в кожному з нас — не те, що ми відчуваємо насамоті. Це слід того, що ми обрали зберегти, і того, що поклали поряд із чим.

Велес дозволяє вивести тварину з темряви — за умови, що щось повернеться. Книжка йде назад. Розум, який ти з неї збудував, — ні. Цей обмін — позичений текст за збережений розум — найдавніша угода, яку будь-коли укладає читач. Я уклав її ще до того, як мав їй слова. Укладаю й досі.