Макс, Цугі і світло, яке чутно

На самій верхівці старої кам'яної гори стояв маяк.

Колись давно біля підніжжя гори плескалося море. Рибалки дивилися на його вогонь і знали: ось дорога додому. Але потім море повільно відступило — рік за роком, крок за кроком — і пішло так далеко, що його вже не було видно навіть у найясніший день.

Маяк залишився.

І кіт залишився теж.

Його звали Цугі. У нього була одна передня лапка замість двох, і замість довгого пухнастого хвоста — маленький куций кінчик, схожий на кому наприкінці речення. Цугі втратив лапку і хвіст давним-давно, у одній великій пригоді, про яку він розповідав рідко і тільки тоді, коли дуже хотів.

Але Цугі не сумував.

Він прокидався щоранку, заварював собі чашку темного ароматного пуеру — такого старого чаю, що він пах деревом і дощем одночасно — і підіймався гвинтовими сходами на самий верх. Там він чистив скло ліхтаря, поки воно не починало сяяти, як маленьке сонце.

— Навіщо? — якось запитав Цербер.

Цербер був великим псом з трьома головами. Одна голова любила спати, друга — їсти, а третя — ставити питання. Саме третя голова і запитала.

— Моря ж немає, — продовжила третя голова. — Рибалок немає. Хто побачить твій вогонь?

Цугі відклав ганчірку і подумав.

— Може, хтось іде через гору, — сказав він нарешті. — І може, йому темно. І може, він побачить наш ліхтар і зрозуміє: ось дорога. Ось хтось тут є.

Перша голова відкрила одне сонне око.

— Логічно, — сказала вона і знову заснула.

Цугі посміхнувся і продовжив чистити скло.

Глава 2. Хлопчик, що ходить інакше

Макс побачив маяк уранці, коли сонце щойно вилізло з-за гори і все навколо стало рожевим і золотим.

Він стояв біля підніжжя і дивився вгору.

Макс ходив інакше, ніж більшість дітей. Його ноги не завжди слухалися так, як він хотів — немов між головою і ногами була довга-довга дорога, і сигнали по ній іноді загублювалися, або приходили надто голосно, або надто тихо. Лікарі називали це довгим словом — «ДЦП» — але Макс думав про це простіше: його тіло інколи жило за власними правилами.

На сходження на гору він витратив більше часу, ніж інші діти. Він зупинявся. Спирався на камінь. Планував кожен крок наперед. Але він підіймався.

Коли він нарешті постукав у двері маяка, йому відчинив кіт з трьома лапами.

Вони довго дивилися один на одного.

— Ти йшов довго, — сказав кіт.

— Так, — сказав Макс. — Але я дійшов.

Кіт кивнув, немов це була найправильніша відповідь у світі.

— Мене звуть Цугі, — сказав він. — Заходь. Якраз закипів чайник.

З-за кута виглянули три голови. Перша позіхнула. Друга понюхала повітря. Третя сказала:

— Ти перший, хто прийшов до нас за... — вона задумалась, — ...дуже довго.

— Я побачив ваш ліхтар, — пояснив Макс.

Цугі обернувся і подивився на хлопця довгим поглядом.

— Добре, — сказав він тихо. — Значить, він справді світить.

Глава 3. Радіо в підвалі

Після чаю Цугі сказав:

— Хочеш подивитися щось цікаве?

Вони спустилися вниз — Макс обережно, тримаючись за мотузяний поручень, Цугі — стрибками на трьох лапах, впевнено і швидко, немов так і треба. Цербер котився за ними, всі три голови одночасно дивилися в різні боки.

У підвалі маяка пахло старим деревом, морською сіллю і чимось металевим. На великому столі, вкритому пилом, стояв старий радіоприймач.

Він був величезний — майже як валіза. З круглими ручками, довгою шкалою з написами міст: Київ. Варшава. Відень. Лондон. І з довгою антеною, яка трохи погнулася набік.

— Він не працює, — сказав Цугі. — Вже давно.

Макс підійшов ближче. Він любив такі речі — старі, складні, з багатьма деталями всередині.

— А ти пробував полагодити?

— Я пробував, — сказав Цугі і підняв свою єдину передню лапку. — Але з одною лапою паяльник тримати незручно.

Макс подивився на свої руки. Вони теж іноді не слухалися так, як він хотів. Але сьогодні вони були спокійні.

— Разом спробуємо? — запитав він.

Цугі посміхнувся так, що вуса розійшлися в різні боки.

— Саме тому я і відчинив двері.

Глава 4. Як працює сигнал

Поки вони розкручували кришку приймача, Цугі розповідав.

— Знаєш, як працює радіо? — запитав він.

— Трохи, — сказав Макс. — Є передавач, є приймач. Між ними — сигнал.

— Правильно. — Цугі кивнув. — Передавач посилає сигнал у повітря. А приймач його ловить і перетворює на звук. На музику. На голос. На слова.

Макс обережно зняв кришку. Всередині були мікросхеми, дроти, маленькі деталі — всі трохи іржаві, але цілі.

— А якщо сигнал слабкий? — запитав він.

— Тоді чуєш шум, — сказав Цугі. — Або слова є, але вони плутаються. Або звук то голосніший, то тихіший — і ти не можеш зрозуміти, що саме кажуть.

Макс замовк.

Він дивився на схему всередині приймача і думав.

— Це схоже, — сказав він нарешті тихо.

— На що схоже? — запитала третя голова Цербера, яка весь цей час слухала дуже уважно.

— На мене, — сказав Макс. — На моє тіло. Мозок посилає сигнал — «підніми ногу», «зроби крок» — але сигнал іде не по прямій дорозі. Він іде по зламаному дроту. І нога чує його або надто пізно, або надто голосно, або взагалі не так.

У підвалі стало тихо.

Навіть перша голова Цербера не спала.

— Ти дуже точно пояснив, — сказав Цугі.

Глава 5. Коли сигнал шумить

— Можна я спитаю? — сказала третя голова обережно.

— Можна, — сказав Макс.

— Це боляче?

Макс подумав. Він завжди думав, перш ніж відповідати на це питання. Бо відповідь була складна.

— Не завжди боляче, — сказав він. — Але втомлює. Уяви, що ти весь день тримаєш важку сумку. Не дуже важку — таку, що можна нести. Але вона є завжди. І до вечора твоя рука втомлюється набагато більше, ніж в інших.

Друга голова Цербера, яка любила їжу, сказала:

— Як жувати тверде печиво весь день?

— Трохи схоже, — засміявся Макс.

— А люди розуміють? — запитала третя голова.

Макс помовчав.

— Не завжди. Бо зовні не видно. Я виглядаю як звичайний хлопчик, тільки ходжу інакше. І люди іноді думають, що я просто повільний. Або неуважний. Або що я не стараюся.

Він поклав викрутку на стіл.

— Я якось мріяв, — сказав він, — що в людей є така ручка, як у радіо. Щоб можна було накрутити — і на хвилину відчути, що саме я відчуваю всередині. Щоб не треба було пояснювати словами.

Цугі дивився на нього довго і серйозно.

— Я теж про це думав, — сказав він нарешті. — Коли втратив лапку. Мені дуже хотілося, щоб хтось просто зрозумів — без слів. Але потім я зрозумів інше.

— Що?

— Що слова — це теж сигнал. І якщо ти знаходиш правильні слова — сигнал доходить. Не завжди. Але частіше, ніж здається.

Глава 6. Тріщини з золотом

Поки Макс працював з паяльником — повільно, але акуратно — Цугі розповів свою історію.

Давно, коли він був молодим котом і жив у Японії біля справжнього моря, він потрапив у велику бурю. Він вижив, але лапку і хвіст — ні.

— Мені було дуже сумно, — сказав Цугі просто. — Я думав, що тепер я — зламаний кіт. Що я менше, ніж був.

— А потім? — запитав Макс, не відриваючи очей від плати.

— Потім один старий майстер показав мені чашку. Вона колись впала і розбилася. Але він склеїв її золотом — прямо по тріщинах. І вона стала красивішою, ніж до того. Він назвав це кінцугі. «Золоті шви».

Макс зупинився.

— Тому тебе так звуть.

— Тому мене так звуть, — підтвердив Цугі. — Я зрозумів: тріщина — це не кінець. Це місце, де можна вставити золото.

Макс подивився на свої руки. На ту, що трохи тремтіла. На ту, що тримала паяльник.

— Але золото треба самому вставити, — сказав він.

— Так, — сказав Цугі. — Але іноді хтось тримає чашку, поки ти це робиш.

Перша голова Цербера відкрила очі і тихо сказала:

— Ми тримаємо.

Глава 7. Ліхтар світить

Коли Макс вкрутив останній дріт і вони разом підключили приймач — спочатку нічого не сталося.

Тиша.

Потім — легкий шум. Тріск. І раптом крізь шум пробився звук: далека музика, схожа на море.

Всі троє — хлопчик, кіт і триголовий пес — дивилися на приймач і не говорили нічого.

— Він ловить сигнал, — нарешті сказав Макс.

— Він ловить сигнал, — підтвердив Цугі.

Вони піднялися нагору разом. Цугі засвітив ліхтар. У темряві, що починала сповзати з гір, він розгорівся яскраво — жовтий і теплий.

Макс стояв поруч і дивився вдаль. Там, де колись було море, тепер були поля і дороги. Але десь далеко, може, хтось бачив цей вогонь.

— Ти повернешся? — запитав Цугі.

— Так, — сказав Макс. — Якщо можна.

— Завжди можна, — сказав Цугі. — Маяки для цього і існують. Щоб знати: є місце, де на тебе чекають.

Макс почав спускатися. Повільно, обережно, крок за кроком. Цербер проводив його до підніжжя гори і всіма трьома головами дивився услід.

А Цугі стояв біля ліхтаря і думав, що сьогодні вперше за довгий час він точно знав, навіщо чистить скло кожного ранку.