Чому я почав писати про Макса і Цугі

Мені завжди подобалося писати хоч з моєю координацією це важка праця яка втомлює. Моя письменницька кар'єра почалася з дефіциту книжок. Я брав книжки в бібліотеці, їх треба було обов'язково повертати, а мені хотілося залишити щось собі — тож потрібно було якось фіксувати прочитане. Досить швидко, ще дитиною, я зрозумів: єдиний спосіб — не переписувати книжки, а писати історію про книжки. У мене був великий радянський календар на триста з чимось сторінок, по сторінці на кожен день, — у ньому я робив виписки й писав оту свою книгу. Значно пізніше я дізнався, що в добу Ренесансу це називалося commonplace books. Це, напевно, і був мій творчий дебют.

Мені завжди подобалося щось розповідати. Племіннику я вигадував абсолютно вигадані казки про речі, які хотів йому донести. А у дворі серед дітей я мав популярність через те, що то забавки якісь вигадував, то історії розказував.

А потім я став дорослим і про все це забув. Досить швидко перетворився на великого серйозного дядька, який розробляє комп'ютерні програми, архітектури та інші занудні дорослі речі.

Уже кілька років я в терапії. Якось у терапії я дійшов до пропрацювання свого травматичного дитячого досвіду й зацікавився концепцією внутрішньої сім'ї. Почав знайомитися з тими дітьми, які живуть усередині мене, — і там була одна цікава восьмирічна дитина. Досить самотня: вона часто залишалася вдома, любила сидіти на підвіконні й читати книжки, у яких було багато картинок і щось цікаве. А ще — дивитися на людей, вигадувати про них історії і вплітати цих людей у ті книжки, які читала.

Одного разу моя психотерапевтка запитала: а що б ти їй написав?

Я вирішив, що просто написати «у тебе в житті все буде гаразд, у тебе буде чудова дружина, і все якось раптово налагодиться» — це їй не дуже допоможе. І вирішив справді написати для неї книжку: про хлопчика її віку, який живе з її діагнозом, і про те, як із цим жити. І про розумного доброго кота-помічника — трохи казкового, у якого теж є свій життєвий досвід і який цим досвідом ділиться. Герої цієї книжки допомагають восьмирічному хлопчикові усвідомити складні речі: як жити зі злістю, сумом, із жалем інших людей до тебе, як інтегруватися, як знайомитися з іншими дітьми. І багато іншого, бо кожна історія в цьому циклі не просто так — вона про щось говорить.

Перша історія виросла з дорослих текстів. Спершу я почав писати статті для дорослих про ДЦП: про те, як я з ним живу, на що це схоже. Там було багато різних історій та аналогій. Одна з них — дитяча. Мені дуже подобалося радіо, і брат розказував мені, як працюють усі ці схеми, ці електросигнали, як воно все ремонтується. І десь він сказав, що нерви — це, по суті, теж такі дроти із сигналами, і що в мене проблема саме там. Це запало мені глибоко в душу. Насправді все своє життя я хотів стати лікарем і якось навчитися полагодити оце радіо — вилікувати себе й інших. Бо я не розумів: якщо радіо відремонтувати досить просто, то чому ж мене дорослим відремонтувати так важко?

Ця аналогія радіо і мої дорослі статті про життя з ДЦП і були початком. Із них народилася перша історія першої книжки, де Макс із Цугі в підвалі ремонтують те радіо — і через цю аналогію Макс багато розуміє про себе, багато дізнається про Цугі й розповідає, як це — бути іншим. Я думав на цій історії, в принципі, й завершити.

Але потім написав другу — про те, як давати раду болю: як чути біль, як чути себе, як із цим можна жити. Формально це книжка про чай, бо я великий чайний фанат і знайшов у чаї метод медитації. Насправді ж вона не зовсім про чай — вона про те, що треба вміти слухати себе, сигнал за сигналом.

А далі пішло потрошечки. Була історія про те, як Максу важко жити з тим, що йому важко читати. Я пам'ятаю: мені вісім, і мені дуже соромно й незручно. Я спробував переказати ці відчуття від першої особи — і про те, як важко писати, теж.

Потім пішли складніші теми: прийняття себе, безумовна любов, сором, злість. Про те, як ми інтегруємося в групу друзів, як ми цих друзів шукаємо і як важко дітям з інвалідністю їх знайти. А тоді — про те, як ми вчимося допомагати іншим і насамперед собі, щоб потім мати чим ділитися.

Цикл закінчується тим, що Макс організовує гурток для дітей, де вчить їх різних штук, яких навчився сам. Це теж частина мого досвіду: я багато волонтерив, учив дітей основ комп'ютерної грамотності та програмування, трохи вчив грати в ігри. Це був мій механізм соціалізації і мій спосіб давати раду всім тим викликам — хоча на той час мені було вже явно не десять, а десь під п'ятнадцять.

Цими історіями я ділився зі своєю психотерапевткою, і вони подекуди ставали навіть містком комунікації в терапії — на них був відгук. Згодом я почав дописувати невеличкі нотатки й звернення до дорослих. До речі, моя психотерапевтка Ольга дуже допомогла мені і з роботою над текстом, і з самою терапією. Отак, у співпраці з нею, упродовж моєї терапії й народився цей цикл.

Зрозуміло, що це казки. Що це особистий досвід. Що це бажання — як воно мало би бути, хоч у житті в мене, може, десь і не склалося. Але сильна сторона цих історій у тому, що вони від першої особи — від дитини з цим досвідом. І котик тут теж персонаж із глибокою фізичною травмою: він навчився з нею справлятися, пережив глибоку депресію і видряпався з неї. Тому це дуже багатошарова історія.

А почалася вона з простого запитання: що б ти написав собі восьмирічному, щоб йому допомогти?

Цей цикл історій і є відповіддю.