Що дав мені діагноз ?

Ну, ви знаєте, от я пишу свої пости й нотатки про ДЦП, і їх читає мій психолог — Ольга. Вона ставить мені цікаві питання, які змушують мене задуматися. І це у нас такий насправді процес, сам по собі дуже цікавий.

Одне питання десь мене поставило в ступор: що дав мені мій діагноз? Тобто, що я отримав, які риси характеру чи навички, навпаки, завдяки цьому діагнозу? І це просте питання насправді, але на яке, як виявилося, дуже важко відповісти.

Симбіоз із травмою

Наприклад, я проходив через вигорання і можу чітко пояснити себе «до» і «після»: чому воно мене навчило, що я почав робити інакше. Про це я можу говорити годинами. Але коли я почав думати про своє ДЦП, мені на думку спала біологія.

Є таке поняття як симбіоти. Наприклад, лишайник — це насправді дуже міцна дружба гриба й водорості. Вони разом будують щось нове, і їх не можна відділити. Можна, звісно, їх розділити механічно, але тоді це вже буде щось зовсім інше. Це дуже глибокий симбіоз, коли структури двох незалежних рослин настільки інтегруються одна в одну, що створюють унікальний організм.

Приклад таких симбіотів є в кожній нашій клітині. Мільярди років тому мітохондрії були просто бактеріями, які допомагали виробляти енергію, а зараз вони — частина нас, атомні реактори всередині клітин. Мітохондрії мають свій власний генетичний матеріал, відмінний від ядра, і їхня якість кардинально впливає на якість вашого життя.

Я зрозумів, що я і моя травма перебуваємо в таких самих відносинах, як мітохондрія і клітина. Це настільки глибокий симбіоз, що я, хоч і намагався все життя відділити себе від травми, не визначати себе як «людину з особливими потребами», зрештою прийняв: ця травма мене визначає.

Три головні уроки травми

Якщо піднятися над травмою і подивитися, які уроки вона мені дала, я б виділив наступне:

1. Гра в «нічию»

Це моя улюблена метафора. Я багато падав у житті — я взагалі спеціаліст із падіння, навіть ходив до тренера, який вчив мене падати правильно, щоб нічого не зламати.

Гра в «нічию» — це про те, що не має значення, скільки разів ти впав, головне — встати стільки ж разів. Якщо ти впав і не встав, ти програв (або помер). Процес падіння, біль від травми — це важко, але в якийсь момент тобі все одно доведеться зібратися і встати. Ця потреба підніматися після кожного падіння — один із найважливіших уроків, які я забрав зі своєї травми.

Й ще ти вчишся підніматися. Й колись ти піднімаєшся не падаючи й памятаєш щоб ненамокнути слід піднятися над хмарами бо там завжди світить сонце . Сонце є завжди це лише питаня висоти й твого місця.

2. Усвідомлення інакшості - що все може бути не так

Оскільки я був кардинально іншим за моє оточення, я зрозумів, що все може бути інакше. Навіть буденні речі, які в інших доведені до автоматизму, для когось можуть бути викликом життя.

Усвідомлення того, що хтось функціонує зовсім не так, як ти, — це велика суперсила. Це породжує цікавість до інших. Ти перестаєш дивитися на світ лише через власну оптику, де всі мають бути такими, як ти. Це допомагає глибше розуміти партнера, друзів, людей довкола.Й ти все ставиш під сумнів - а чи в них це так як у мене . Й я виявив що у жінок все взагалі зовсім інакше. Жінки для мене супер люди й я іх дуже люблю а одну з них просто кохаю всім сердцем.

3. Толерантність до фізичних особливостей

Я простіше ставлюся до фізичних особливостей інших людей. Я люблю красивих людей, моя дружина має модельну зовнішність, але я кохаю її не лише за це, а за те, що вона дуже чуйна й бачить у людях світло яке вони самі в собі не помічають й це її супер сила яякій я вчусь у неї кожен раз.

Травма дала мені розуміння, що вигляд і фізичний стан — це речі тимчасові, які можуть змінитися раптово. Я часто відчував ігнорування через те, що виглядаю не так або маю особливу ходу. Наприклад, на випускному однокласниця уникала мене, бо не хотіла потрапити зі мною в кадр відеокамери.Іра просто втікала від мене перед камерою аби не зіпсувати кадр з собою хоч сама мала серйозні виклики з здоровям та вагою. Взагалі від мене на побаченнях через інтернет знайомства втекла просто сила силенна жінок- я навіть вів таблицю швидкості й якості відмазок які вони вигадували . Одна Олена закарбувалася назавжди - бо вона ствнрджувала що я її принизив покликавши на побачення. Але я навчився ставитися до таких історій філософськи-стоістично . Сьогодні ти шикарний, а завтра все може змінитися.Хоч я широ собі подобаюся й на це у мене пішли дисятиліття праці аби ти потоварищував з своїм зображенням у вітрині магазину й лише це варто окремої розповіді.

Внутрішня автономія

Наостанок, я вдячний діагнозу за внутрішню автономію. Як казав Віктор Франкл: між зовнішнім світом і тобою є простір, і цей простір треба формувати й зміцнювати. Це дає внутрішню силу.

Через те, що мене часто не сприймало оточення, у мене сформувався стан «внутрішньої імміграції». Коли ти всюди чужий, ти мусиш стати «своїм» сам для себе. В картах Таро є аркан «Самітник» — це не про самотність, а про те, що людина змогла приборкати внутрішні сили, взяла в руки ліхтар і сама собі освітила дорогу.

Навчитись брати цей ліхтар у руки й бути світлом спочатку для себе, а згодом і для інших — це найцінніший травматичний досвід, який я отримав. Мені подобається бачити, як у цьому світлі розкриваються люди поруч зі мною.