Цугі та Макс: Маяк, що множить світло

Розділ 1. Вікно

Макс прийшов на маяк раніше за звичайне. Двері були зачинені. Цугі, мабуть, ще спав — або вже натирав скло десь нагорі.

Макс сів на ґанку і став чекати.

Вітер дув з того боку, де колись було море. Тепер там була суха рівнина з рідкою травою і стежкою, яка вела до міста. Макс знав цю стежку напам'ять — кожну ямку, кожен камінь, кожне місце, де нога підвертається частіше.

Поки чекав, подивився на вікно маяка.

У вікні стояв хлопчик. Одне плече вище за інше. Голова трохи нахилена. Ліва рука зігнута і притиснута до тіла, ніби тримає щось невидиме. Права нога стоїть рівно, ліва — на носочку, ніби збирається кудись піти, але ніяк не може.

Макс відвернувся.

Він знав, як виглядає. Не треба було дивитися.

У школі Павло з третього ряду показував іншим, як Макс ходить. Задирав плече, скривлював руку, тягнув ногу. Всі сміялися. Навіть Марта, яка зазвичай не сміється з таких речей, — навіть вона відвернулася, щоб Макс не бачив її усмішки. Але він бачив.

Катя взагалі втікала від Макса коли вони йшли разом на лінійці на честь початку навчанняю

Макс не плакав і не скаржився. Він просто перестав дивитися у вікна, у калюжі, у будь-що блискуче.

Якщо не бачиш відображення — його ніби немає.

Двері маяка відчинилися. На порозі стояв Цугі — триногий кіт із золотою тріщиною вздовж спини. Він тримав у лапці ганчірку і пахнув скляною рідиною для чищення.

— Рано, — сказав Цугі.

— Рано, — погодився Макс.

— Чай?

— Чай.

Макс зайшов усередину, не дивлячись на вікно.

Цугі подивився — і нічого не сказав. Але ганчірку поклав не на полицю, а собі в кишеню. Ніби знав, що вона ще знадобиться.

Розділ 2. Три голови, одна лапа

Цербер лежав під сходами і скімлив.

Це було незвично. Зазвичай Цербер зранку вже встигав: з'їсти чиюсь кашу (перша голова), заснути в каші (друга голова) і запитати, чому каша існує саме в такій формі, а не, скажімо, у вигляді хмари (третя голова).

Але сьогодні він просто лежав.

— Що з ним? — запитав Макс.

Цугі присів біля Цербера і обережно оглянув його.

— Лапа, — сказав він. — Задня права. Мабуть, підвернув уночі на сходах.

Цербер подивився на Макса всіма трьома парами очей. Перша голова мала вигляд ображеної на весь світ. Друга голова мала вигляд ображеної конкретно на сходи. Третя голова тихо сказала:

— Болить.

І тоді сталося щось, чого Макс не очікував.

Перша голова — та, що завжди голодна, та, що думає переважно про їжу, — раптом перестала думати про їжу. Вона повернулася до третьої голови і дуже обережно лизнула її за вухом.

Друга голова — та, що завжди хоче спати, — не заснула. Вона поклала свою важку щоку на спину Цербера, прямо над хворою лапою. Ніби ковдра. Ніби захист.

Третя голова знову тихо сказала:

— Болить. Але вже менше.

Макс дивився на це і не міг зрозуміти, чому в нього защипало в носі.

— Вони завжди так? — запитав він.

Цугі кивнув.

— Завжди. Вони сваряться щодня. Перша краде їжу в третьої. Друга засинає, коли перша розмовляє. Третя ставить питання, від яких у перших двох болить голова. Але коли одній із них погано — інші не йдуть. Не тому що вирішили. А тому що не можуть.

— Чому?

Цугі поставив чайник на плитку.

— Тому що вони — один Цербер. Не три окремі собаки. Один. У них одне тіло, одне серце і один хвіст, яким вони виляють, коли радіють. Коли одна голова сумна — хвіст не виляє. Навіть якщо дві інші голови в чудовому настрої.

Макс подивився на Цербера. Три голови, три характери, три погляди на світ. І одне серце, яке б'ється для всіх трьох.

Цугі налив окріп у чайник.

— Чай буде через хвилину. Сьогодні — білий. Він легкий. Для днів, коли щось болить.

Розділ 3. Кімната нагорі

Після чаю Цугі сказав:

— Ходімо нагорі.

Макс бував на маяку багато разів, але нагорі, у самій ліхтарній кімнаті, був лише раз — і то швидко, бо сходи круті, а нога не любить крутих сходів.

— Повільно, — сказав Цугі. — Я теж не швидкий.

Вони піднімалися разом. Кіт на трьох лапах і хлопчик, чия ліва нога завжди відстає від правої. На кожному повороті сходів Цугі зупинявся — ніби щоб відпочити, але Макс знав, що кіт зупиняється для нього. І був вдячний за те, що Цугі ніколи цього не говорив уголос.

Нагорі було світло.

Посеред кімнати стояла лінза — величезна, кругла, зібрана з десятків скляних призм, які трохи нагадували бджолині стільники. Лінза Френеля — Макс знав цю назву, бо прочитав її на табличці, коли був тут уперше. Точніше, Цугі прочитав, а Макс запам'ятав.

Сонце світило через вікна і потрапляло на лінзу. І лінза робила дивну річ: вона множила.

Одне сонячне проміння входило — а виходило десятки. Вони розбігалися по стінах кімнати, і в кожному заломленні щось відбивалося.

— Підійди ближче, — сказав Цугі.

Макс підійшов — і побачив себе. Не одного. Багатьох.

У кожній грані лінзи стояв інший Макс. Один був витягнутий, як жуйка. Інший — стиснутий, ніби його хтось посадив у коробку. Третій стояв рівно — рівніше, ніж Макс коли-небудь стояв у житті. Четвертий був зігнутий так сильно, що Макс ледь упізнав себе.

Макс відступив.

— Занадто багато, — сказав він тихо.

Цугі не квапив. Він сів на підлогу біля лінзи, загорнув хвіст — точніше, місце, де колись був хвіст, — і почекав.

Потім запитав:

— Який із них тобі не подобається?

Макс не вагався:

— Ось той, — він показав на відображення, де плече було задерте, рука притиснута, нога підвернута. — Це той, якого бачать усі.

— Добре, — сказав Цугі. — А тепер знайди того, який грає в шахи.

Макс здивовано подивився на лінзу. Але пошукав — і знайшов. У одній грані Макс сидів прямо, зосереджений, з рукою над дошкою. Там плече не задиралося. Там тіло слухалося, бо думало про фігури, а не про те, як виглядає.

— А тепер, — сказав Цугі, — знайди того, який малює ієрогліф.

Макс знайшов. У іншій грані він стояв із пензлем, рука йшла від плеча, широко, впевнено. Той Макс не тримав руку притиснутою — він нею малював.

— А який п'є чай?

Макс знайшов і того — спокійний, з чашкою, з напівзакритими очима. Той Макс виглядав так, ніби нікуди не поспішає і нічого не соромиться.

— А який лагодить радіо?

Ще один — з викруткою, з нахиленою головою, з пальцями, які тримають дротик точніше, ніж будь-чиї.

Макс стояв і дивився на десятки себе. Вони всі були різні. І жоден з них не був неправильний.

— Це все я? — запитав він.

— Це все ти, — сказав Цугі.

Розділ 4. Що їх тримає

Макс довго стояв перед лінзою.

— Але ж це просто скло, — сказав він нарешті. — Воно кривить. Насправді я один. І той один — ось такий, — він показав на відображення у звичайному вікні поруч. Плече, рука, нога. Як завжди.

Цугі встав і підійшов до лінзи. Повільно повернув її — зовсім трохи, на кілька градусів. Грані зсунулися. Десятки відображень поїхали одне в одне, змішалися — і зійшлися назад в одного Макса.

Одного. Того самого, що стояв у кімнаті.

— Дивись, — сказав Цугі. — Це не десять різних хлопчиків. Це один. Просто лінза показала тобі те, що ти сам не бачиш: скільки в тобі різного.

— І що? — запитав Макс, але вже тихіше.

— А ось що: той Макс, який грає в шахи, — він тримає того, якому важко ходити. Бо коли ти граєш — ти не думаєш про ногу. Тіло відпускає. Голова бере на себе головне, і тілу стає легше.

Макс слухав.

— А той, який малює ієрогліф від плеча, — він існує завдяки руці, яка не завжди слухається. Якби рука слухалася ідеально, ти б ніколи не навчився малювати всім тілом. Ти б малював пальцями, як усі. А ти малюєш від плеча — і виходить живе.

— Це... випадковість, — сказав Макс.

— Може, — погодився Цугі. — А може, це частини, які навчилися допомагати одна одній. Як Цербер.

Знизу донісся тихий скімлик — і одразу за ним чмокання. Перша голова все-таки щось знайшла поїсти і ділилася з третьою.

— У Цербера три голови, — сказав Цугі. — Вони не вибирали бути разом. Вони просто разом. І коли одна голова каже «я найгірша» — дві інші не погоджуються. Не тому що ввічливі. А тому що без неї вони ходитимуть криво.

Макс мовчав.

— У тебе всередині теж є різні частини, — сказав Цугі. — Є Макс-шахіст, який бачить на п'ять ходів уперед. Є Макс, який боїться вікон. Є Макс, який злиться на своє тіло. І є Макс, який щоранку все одно встає і йде по тій стежці до маяка. Всі вони — ти. І всі вони тримають одне одного. Навіть коли сваряться.

— А якщо я не хочу того, який стоїть криво? — запитав Макс дуже тихо.

Цугі помовчав. Потім сказав:

— Я теж довго не хотів бачити місце, де була лапка. Дивився тільки на дірку. На те, чого немає. І не помічав три лапки, які є. Не помічав вуха, якими чую музику. Очі, якими бачу море. Ніс, яким відчуваю чай.

Пауза.

— Я дивився тільки на дірку. І від цього вся картинка ставала діркою.

Макс не відповів. Але й не відвернувся.

Розділ 5. Ковдра

Вони спустилися вниз. Повільно, як і піднімалися.

Цербер уже не скімлив. Він лежав на старій ковдрі біля плитки, і три його голови утворили щось дивне і ніжне.

Перша голова — та, що завжди голодна, — лежала на лапах і дивилася на третю голову сонними, м'якими очима. Вона знайшла десь шматок сухого хліба і поклала його перед третьою головою. Не з'їла сама. Поклала.

Друга голова — та, що завжди хоче спати, — не спала. Вона лежала зверху, накривши собою спину Цербера, як ковдра. Її очі були напівзакриті, але не від сну — від уваги. Вона слухала дихання третьої голови.

Третя голова — та, що завжди ставить важкі питання, — мовчала. Вперше за весь час, який Макс її знав, вона не питала нічого. Просто лежала між двома іншими і дихала. Рівно, тихо, спокійно.

Макс довго дивився. Потім сказав:

— Третя голова нічого не робить.

— Так, — сказав Цугі.

— Вона просто лежить.

— Так.

— І дві інші все одно... от це все? Хліб. Ковдра. Просто тому, що?..

— Просто тому, що вона є, — сказав Цугі. — Не за те, що вона розумна. Не за питання. Просто — бо вона є. Бо без неї Цербер не Цербер.

Макс сів на підлогу. Обережно погладив другу голову — ту, що грала роль ковдри. Та відкрила одне око, подивилася на Макса, ніби хотіла сказати «я тут працюю, не заважай» — і закрила око назад.

Довго було тихо. Тільки чайник шумів на плитці.

— Цугі, — сказав Макс. — Мені всі кажуть — полюби себе. Вчителька каже. Лікар каже. Навіть у мультику показують. Але це як сказати «полети». Я не знаю як.

Цугі сів поруч. Не навпроти — поруч. Плечем до плеча, якщо можна так сказати про кота.

— Я знаю, чому не знаєш, — сказав він тихо.

Макс подивився на нього.

— Тому що тебе навчили, що любов — це щось, що треба заслужити.

Макс не відповів. Але його рука — та, що завжди притиснута — стиснулася ще сильніше.

— Коли ти дістаєш чашку сам — мама каже «молодець». Коли ти пишеш рівно — вчителька каже «от бачиш, можеш». Коли старається — хвалять. Коли не старається — мовчать. І ти вирішив, що любов — це нагорода. Що її дають за щось. І що якщо ти нічого не зробив — то й любові немає.

Макс дивився в підлогу.

— А хіба ні? — запитав він ледь чутно.

Цугі показав на Цербера.

— Подивись на третю голову. Вона зараз нічого не робить. Не ставить питань. Не думає. Не старається. Просто лежить і дихає. І дві інші голови її люблять. Прямо зараз. Не за щось. Не тому що вона корисна. А тому що вона — це вони. Тому що без неї в них не б'ється серце.

Перша голова, ніби почувши це, нишком підсунула Максові шматок хліба.

Цугі продовжив:

— Любов до себе — це не коли ти кажеш «я класний». І не коли тобі за щось добре. Це коли ти даєш собі бути. Просто бути. Не ходити рівніше. Не писати красивіше. Не стараться. Просто — бути.

Пауза. Довга.

— Тобі не треба нічого робити, щоб мати право тут бути, Максе.

Макс нічого не сказав. Але ця фраза впала всередину — туди, де було порожньо і холодно. І не зігріла одразу. Але лягла, як хліб перед третьою головою. Як ковдра. Як щось, що просто є.

Третя голова Цербера, не відкриваючи очей, тихо сказала:

— Дякую.

Незрозуміло, до кого.

Мабуть — до всіх.

Розділ 6. Хто натирає скло

Цугі пив чай і дивився у вікно. Сонце вже було низько — такий час дня, коли тіні стають довгими і все ніби уповільнюється.

— Можна ще запитати? — сказав Макс.

— Можна.

— Мене... мене хтось любить просто так? Не за те, що я стараюся?

Цугі поставив чашку.

— Я, — сказав він.

Просто. Без пояснень. Без «тому що». Просто — я.

Макс моргнув. Він не очікував такої короткої відповіді. Очікував щось довге, із порівняннями, як зазвичай. Але Цугі мовчав. Уже все сказав.

Потім додав:

— А тепер питання важче. Чи можеш ти сам — себе?

— Як це?

— Не за шахи. Не за ієрогліфи. Не за те, що ти дійшов до маяка на ногах, які болять. А просто — бо ти є.

Макс довго мовчав.

— Я не знаю, — сказав він нарешті. — Я не знаю, як це.

— Я теж не знав, — сказав Цугі.

Він дістав ганчірку з кишені — ту саму, з якою був зранку.

— Коли я втратив лапку, я дуже довго лежав. Не рухався. Не мив посуд, не заварював чай, не виходив на ґанок. Лежав і дивився на місце, де була лапка. Ніби чекав, що вона повернеться. І думав: хто мене такого полюбить? Триногого кота без хвоста, на маяку, де навіть моря більше немає.

Макс слухав.

— Ніхто мені не казав встати. Ніяка мама. Ніякий вчитель. Ніхто. Цербера тоді ще не було. Я був сам. І одного ранку я просто встав. Не тому що стало легше. Не тому що зрозумів щось важливе. А тому що скло було брудне. І мені це заважало.

— І ти натер скло.

— І мені стало трохи краще. Не весело, не радісно — просто трохи краще. І наступного ранку я зробив те саме. І наступного.

— Для кого?

— Спочатку — не знаю для кого. Просто робив. А потім зрозумів: для себе. Кожного ранку я цим кажу собі одну річ: я тут. І я себе не кину.

Макс дивився на Цугі. Кіт без задньої лапки, без хвоста, із золотою тріщиною вздовж спини. Кіт, який щоранку натирає скло ліхтаря, на який більше ніхто не дивиться.

Крім нього самого.

— Це маленька річ, — сказав Цугі. — Але любов до себе і починається з маленького. Не з великих слів. Не з «я себе люблю» перед дзеркалом. А з чашки чаю, яку ти заварив для себе. З ковдри, якою ти себе вкрив. З того, що ти ліг, коли втомився, а не сказав «ще трохи постараюсь». З того, що ти не відвернувся від вікна.

Тиша.

— Цугі, — сказав Макс. — Я, мабуть, не зможу сказати собі «я себе люблю». Це... занадто. Я не знаю як.

— Не треба, — сказав Цугі. — Третя голова Цербера теж не каже іншим двом «я вас люблю». Вона просто дихає поруч. І цього досить.

Макс подумав. Довго. Потім сказав тихо:

— Я завтра зроблю собі чай. Удома. Не тому що хтось просить. А просто. Для себе.

Цугі усміхнувся. Тією котячою усмішкою, де вусики трохи піднімаються, а очі стають зовсім вузькими.

— Це вже початок, — сказав він.

Цербер поруч тихо засопів. Усі три голови лежали одна на одній — перша, друга, третя, як стос подушок. Лапа вже не боліла, або боліла менше, або просто було все одно, бо поруч було тепло.

— У маяка є одне завдання, — сказав Цугі. — Світити. Не для когось конкретного. Не тільки коли є кораблі. Просто світити — бо він маяк. Це не подвиг. Це просто те, що він робить. Щодня.

Розділ 7. Одне світло, багато променів

Вечір.

Цугі піднявся нагору і запалив ліхтар. Макс пішов за ним — повільно, тримаючись за перила, — бо хотів побачити.

Ліхтар зайнявся. Маленький вогонь, не більший за свічку. Але лінза Френеля зробила свою справу: вона взяла це одне маленьке світло і розбила його на десятки променів. Вони полетіли в різні боки — через вікна, через щілини, через скло, яке Цугі натирав щоранку.

Маяк засвітився.

Не яскраво, як колись, коли були кораблі. А тихо, м'яко, як нічник.

— Одне світло, — сказав Цугі. — Багато променів.

— Як у лінзі, — сказав Макс. — Один я — багато відображень.

— Так. І промені не сваряться, хто з них головний. Вони просто світять. Разом. І якщо один трохи слабший — інші світять яскравіше, щоб покрити те місце. Не з жалю. А тому що вони — одне світло.

Макс дивився, як промені розбігаються по полю, де колись було море. Вони не діставали до води — води давно не було. Але вони діставали до стежки. Тієї самої, якою він ходив щодня.

— Цугі, — сказав Макс.

— Так?

— А якщо маяк не знає, навіщо він світить? Кораблів немає. Море відступило. Навіщо?

Цугі подивився на нього довго. Потім сказав:

— Маяк не для кораблів. Маяк — для тих, хто йде по стежці в темряві і не знає, куди. Іноді цей хтось — ти сам.

Внизу Цербер щось пробурмотів уві сні. Перша голова бачила сон про миску розміром із маяк. Друга — про ковдру, з якої ніколи не треба вилазити. Третя — про питання, на яке нарешті не треба шукати відповідь.

Макс почав спускатися. Повільно, тримаючись за перила. Цугі ішов попереду — на випадок, якщо Макс спіткнеться. Ніколи цього не говорив. Просто ішов попереду.

Біля плитки Макс зупинився. Узяв чайник. Налив собі чашку — останню, вже трохи холодну. Сів на підлогу поруч із Цербером.

Випив. Повільно. Як учив Цугі — спочатку запах, потім ковток, потім те, що залишається.

Ніхто його не просив. Ніхто не сказав «молодець». Він просто зробив це. Для себе.

Цугі дивився і мовчав.

Потім Макс встав і вийшов на ґанок. Подивився на вікно маяка.

У вікні стояв хлопчик. Одне плече вище за інше. Голова трохи нахилена. Ліва рука зігнута. Ліва нога на носочку.

Макс подивився на нього. Довго. Не як на ворога. Не як на того, кого треба полюбити. А як на когось, кого він бачить вперше. Когось, хто дійшов до маяка по довгій стежці, на ногах, що болять. Когось, хто заслуговує на чашку чаю.

Не відвернувся.

Постояв ще мить. Потім тихо, майже пошепки, сказав:

— Я тут. І я нікуди не піду.

І пішов додому по стежці, яку маяк освітлював спеціально для нього. У кишені лежав запах чаю. У голові — тиша. Не та тиша, коли нічого немає. А та, коли нарешті не треба старатися.

А Цугі стояв на ґанку й дивився, як Макс іде. Повільно, трохи криво, але — іде. І натирав ганчіркою скло дверей. Просто так. Просто тому що ранок буде, і скло має бути чистим.

Тому що маяк — світить.

— Кінець —

«Тобі не треба нічого робити, щоб мати право тут бути.»