Що я б змінив у свому досвіді життя з ДЦП

Тут таке цікаве питання: що би я, якби міг, робив інакше, і за чим я жалкую? Я вам чесно скажу, це частина мого ментального здоров’я. У мене є таке правило — не повертатися назад і сильно не хвилюватися за речі, які я змінити ніяк не можу.

Ну, і це ж є ця молитва про те, щоб мати змогу змінити те, що можеш змінити, прийняти те, що не можеш, і мудрість відрізнити перше від другого. Тому я ніколи не думаю про якісь такі речі. Але я стараюсь, все ж таки, вчитися на своїх помилках.

Уроки минулого та дитячі страхи

Якщо так глобально дивитися, то, звісно, я там у школі був дуже сором’язливий, дуже соромився своїх однокласників. Тому я там не ходив на бальні танці, не займався фізкультурою. Ну, плюс, це ж діти — вони ж активно філонять: якщо можна прогуляти цілий урок, то це ж просто чудово! А тепер, в принципі, я не вмію танцювати, і фізичного навантаження мені не вистачає. Тому я би, напевно, менше соромився і більше, все ж таки, вчився якимось таким рухливим речам. Танцювати, в принципі, класно.

Про любов до себе

І, в принципі, це ж не тільки про те, що ти соромишся, а це і про прийняття себе, і про любов до себе. Власне, про любов дуже багато написано — майже вся світова література побудована, в тій чи іншій формі, на розповіді про якусь любов. Ну, там хтось для когось недосяжний, для когось якась щаслива... Ну, по-різному, розумієте?

У нас був катехизм і уроки християнської етики, і там мені дуже сильно врізалася в пам’ять заповідь любові — що ближнього треба любити, як себе самого. Нас там дуже активно вчили любити ближніх за рахунок себе самих. І це ж була в дитини така цікава теза: ну, а якщо ж ти себе не любиш, то ти і ближніх повинен не любити? А тоді ж получається, що якось не по-християнськи. Що щоб полюбити інших, треба спочатку полюбити себе. У мене з цим були серйозні проблеми, м’яко кажучи.

Оця перша заповідь любові — це такий перший поштовх, який заставив мій дитячий мозок замислитися про любов. Ми не говоримо тут про секс чи про дівчат і все решта — це було значно пізніше. А от, в дійсності, про поняття любові до себе, прийняття себе. Це, напевно, найбільша річ, яку б я змінив.

Я би, напевно, себе більше любив, більше беріг, дивився б краще за своїм здоров’ям, якого в мене тепер немає. Тому що я там по молодості недосипав, погано харчувався — відповідно, у мене тепер гастрит, всякі розлади сну, які я тепер активно лікую. І я вигорав, і в мене є ментальні всякі захворювання. Я про вигорання і ДЦП також уже писав окрему розповідь.

Важливість батьківської підтримки

Але якщо говорити про якісь зміни, які б дійсно суттєво вплинули на якість мого життя, — це, напевно, була б любов до себе в першу чергу. Я себе дуже довго не приймав, дуже довго мені не подобалося відображення у вітрині. Я бачив, як інші люди на мене реагують, особливо дівчата-підлітки — я їм не подобався, і це для мене, як для підлітка, також була трагедія.

Ця любов і бережне ставлення до себе — вони дуже трансформуючі. І це починається навіть не з дитини, це починається з батьків. Можливість батьків показати дитині безумовну любов — це найпотужніше, що ми можемо дати дітям. Я в це щиро вірю. Це розуміння, що їх люблять незалежно від того, якими вони є чи що вони зробили, — це велика річ. Це настільки потужний і міцний фундамент по життю, який дозволяє їм іти переможцями.

Я не можу сказати, що в мене не було цієї безумовної любові. Можливо, я просто не пам’ятаю цей період. Бо коли я став постарше, з’явилося дуже багато умов, які треба було задовольняти. Відповідно, у мене виникло розуміння, що любов, в принципі, треба заслужити. Це щось таке, що не дається тобі задарма. Це щось, до чого треба прагнути, щось для цього робити, бути якимось корисним чи хорошим.

Любов і гроші

І це велика проблема сама по собі — такий глобальний збій у програмі, який потім робив зі мною багато поганих речей. Я не вмів будувати свої стосунки, і з іншими стосунки в мене також не ладналися. Була парадигма, що це щось таке, що треба заслужити чи купити. Був період, коли я вірив, що оскільки в мене такий діагноз і стосунки не будуються, то це можна закрити грошима.

Значно пізніше я зрозумів, що секс купити можна — це ціла індустрія, і не просто так вона розвинена. А от любов — ні. І це відчуття пустоти навіть тоді, коли ти отримав те, що хотів, воно нікуди не зникало. Не можна купити любов за гроші.

Я не кажу, що гроші — це погана річ. Гроші — це річ чудова, я їх дуже люблю. Вони дають можливість краще жити це життя, подорожувати, більше бачити, допомагати тим, кого кохаєш, робити їм подарунки. Гроші — хороша річ, тому заробляйте гроші. Але заробляйте гроші з любов’ю до себе.

Висновок

Якби я раніше себе приймав, можливо, я б себе не так роздовбав упродовж цього життя. Бо, як виявилося, тіло в нас одне, ментальне здоров’я і психіка також одна. Це все досить повільно відновлюється. Чути свої потреби, їх розуміти, бережно ставитися до себе — це все похідні від любові до себе.

У мене є досить велика деструктивна частка, яка мене не дуже любить і вважає, що можна про себе забути заради досягнення якихось цілей. Цим дуже вдало користувався бізнес: я активно заробляв на чергову яхту чи ефемерні показники, забуваючи про сон, їжу, життя навколо. Я був одержимий проектами, проблемами, ідеями. А як тільки ти йдеш із компанії, тобі негайно знаходять заміну, і всі ті проблеми не мають жодного значення.

Любов — це найбільший драйвер. Я вірю, що любов робить нас ближчими до Бога. Якщо Бог — це джерело безумовної любові, то, даючи її іншим, ми стаємо подібними до нього. Навіть працюючи волонтером з дітьми, я бачив цей дефіцит любові. Діти тягнуться до тих, хто її дає.

Треба спробувати полюбити тріщини в дзеркалі, полюбити своє відображення, зцілити себе цією любов’ю. Любов має бути основним законом, за яким живуть люди. Не тваринна пристрасть, а щось усвідомлене, цілюще і розумне. Це стосується кожної людини, бо багато хто не приймає себе, вважаючи, що має щось заслужити чи чимось пожертвувати. Насправді, все вже є всередині нас.