про укорінення

У мене вчора була така дуже довга розмова з другом, з , про імміграцію і про його погляд на цю імміграцію. Я зрозумів, що не розумію інших людей і тих, хто біг від війни, тому що одна з ознак цих людей — це високий ступінь тривоги. А я живу в тривозі все життя, тому що в мене гіперпильність і такий системний ПТСР, тобто тривога — це мій постійний супутник. Тобто вона в мене ніколи не зникає, вона трошки стала менше, коли я почав приймати антидепресанти. А інший момент у тому, що оскільки мене ніколи повністю не приймали через фізичний стан, особливості нашого суспільства і багато інших речей, ідентичність у мене змішана. Для Заходу я Мускаль, а для Сходу — Бандерівець, і багато інших моментів. І через те, що я дуже сильно не вписувався в суспільство, в якому я живу, я розвинув бензайне укорінення. Тобто моє дерево не має глибоких коренів, і воно дуже портативне, і, в принципі, можна з собою взяти горщик і просто перевезти його в інше місце. І мені просто ментально легше переїжджати. Плюс у мене в Україні ніколи не було відчуття дому. Мені відчуття дому вперше з'явилися в Польщі, де спрацювала моя, напевно, прихована польська ідентичність, тому що найбільша правда про мене, що я поляк, який щиро думає, що він українець. Тому, напевно, якось так. Це не відміняє моєї української ідентичності, любові до України. Я щиро хвилююся за цю країну, але в дійсності мені якось було набагато простіше і рідніше в Польщі, хоч я розумію, що це більше пов'язано не з країною, а просто з етапами мого життя, де в Польщі я почав таку велику іспанську реконкісту, де я почав забирати у роботи назад своє життя, формувати свою ідентичність, формувати свої смаки, відновлюватися після перших хвиль гарячня. І це такий дуже довгий процес, про який я, напевно, колись напишу довгий чит, але не зараз. Тому, якось так, я маю визнати, що ця комбінація життя в перманентній тривозі і портативності своїх коренів мені дуже сильно, в дійсності, розмила той імпульс між людьми, які переїжджали через війну, і моїм переїздом. Плюс, оскільки в мене інвалідність, я жив у світі, який взагалі до мене непридатний і взагалі до мене не імпонує, в мене такий, як би, антитіл до несприйняття іншими мене. Тобто, мені абсолютно байдуже, як мене сприймають, тому що це, в дійсності, їхня проблема, а не моя.