Таємниця буття та тягар вибору: Як Жан-Поль Сартр і Габріель Марсель сходяться у точці людської свободи

Коли ми говоримо про екзистенціалізм ХХ століття, перед очима зазвичай постає радикальний, атеїстичний всесвіт Жана-Поля Сартра, де людина «засуджена до свободи» у порожньому, байдужому космосі. Повним антиподом йому видається Габріель Марсель — родоначальник християнського екзистенціалізму (хоча сам він віддавав перевагу терміну «неосократизм»), для якого буття наповнене божественною присутністю та надією.

Вони справді були філософськими супротивниками. Марсель критикував Сартра за душевну глухоту й трактування іншого як ворога («пекло — це інші»), а Сартр вважав релігійні пошуки Марселя спробою втекти від справжньої радикальної відповідальності. Проте, якщо прибрати розбіжності в термінології та метафізичних передумовах, ми виявимо дивовижну точку дотику.

Обидва мислителі погоджуються: зміст буття не є готовою інструкцією, яку можна прочитати в підручнику. Це таємниця, в яку ми занурюємося самотужки, і кожен із нас єдиний, хто вирішує, заради чого варто жити.

1. Буття як проблема проти Буття як Таємниці

Щоб зрозуміти, де Сартр і Марсель сходяться, треба подивитися, від чого вони відштовхувалися. Габріель Марсель зробив геніальне розрізнення між двома режимами сприйняття світу. Перший — це проблема, тобто щось об'єктивне, що лежить переді мною, і що можна вирішити за допомогою технічних засобів чи логіки (наприклад, полагодити двигун або розв'язати рівняння). Другий режим — це таємниця, тобто те, у що я сам безпосередньо залучений. Людина не може відокремити себе від таємниці власного життя, любові чи смерті, бо вона є її частиною.

Сартр, хоч і не використовував релігійних категорій Марселя, дивився на людське існування схожим чином. Для нього людина — це не «річ-у-собі» (готовий, завершений об'єкт), а «річ-для-себе» — постійна незавершеність, порожнеча, яку потрібно чимось заповнювати.

Для обох філософів буття не є раціональною задачею, яку можна розгадати розумом чи прорахувати. Це глибинний досвід, у який ми кинуті. Ми не спостерігаємо за життям збоку через скло лабораторії; ми перебуваємо всередині нього.

2. Поринання в таємницю: самотність і залученість

Як саме ми занурюємося в цю таємницю? Тут позиції мислителів, попри різні відтінки, мають однаковий вектор: зміст буття відкривається лише через особистий, суб'єктивний досвід, і ніхто не може прожити життя за іншого.

У Сартра це занурення починається з болісного відчуття нудоти та тривоги. Це момент, коли людина раптово усвідомлює, що світ навколо не має жодного вродженого, вищого сенсу. Космічний клей, який нібито тримав усе докупи (традиції, готові моральні кодекси), зникає. Людина залишається наодинці з цим хаосом і змушена сама, з глибини своєї самотності, творити свій світ.

У Марселя це поринання відбувається через протилежний стан — внутрішню зосередженість та інкубацію. Це тиша, де людина звільняється від диктату сучасного функціонального світу, де панує логіка «володіння» (я є те, що я маю, яку посаду обіймаю чи скільки заробляю). У цій тиші людина відкриває в собі духовне вимірювання буття.

Попри те, що Сартр бачить цей процес як драматичне відривання від світу, а Марсель — як віднайдення глибинного зв'язку з ним, початкова точка однакова: істина народжується всередині конкретного, живого "Я".

3. Радикальне рішення: заради чого жити?

Найсильніший зв'язок між атеїстом Сартром та католиком Марселем виникає в питанні вибору та створення сенсу. Вони категорично заперечували ідею, що призначення людині дано заздалегідь — державою, біологією чи навіть абстрактною суспільною мораллю.

Для Жана-Поля Сартра сенсу життя взагалі не існує, поки ти його не створив. Його фундаментальна теза свідчить: «існування передує сутності». Спочатку ми з'являємося у світі, і лише потім, своїми вчинками та виборами, визначаємо, ким ми є. Головним інструментом тут виступає Проєкт — людина конструює себе через постійну дію та вибір, несучи за це абсолютну відповідальність. Якщо ти не вибираєш сам, за тебе вибере хтось інший, але це теж буде твоїм вибором.

Габріель Марсель бачить це дещо інакше: сенс не створюється з порожнечі, а відкривається як відповідь на заклик Буття. Проте цей заклик не є примусовим, його можна легко проігнорувати, засліпнувши від егоїзму. Тому для Марселя головним інструментом є Вірність та Любов. Людина свідомо вирішує присвятити себе Іншому (людині, мистецтву чи Богу) і залишатися вірною цьому поклику.

Подивіться на цей дивовижний парадокс: для Сартра вибір — це акт чистої волі та бунту, створення цінності з нічого. Для Марселя вибір — це акт вірності та відданості. Але марселівська вірність так само вимагає максимальної, радикальної свободи! Адже не можна змусити людину щиро любити чи бути вірною; це рішення, яке приймається у повній автономії духу, без жодних зовнішніх гарантій.

Зрештою, сартрівський герой, який обирає боротися в лавах Опору проти нацизму, і марселівська особистість, яка обирає жертовну вірність ближньому перед обличчям тоталітарного знеособлення, роблять те саме. Вони беруть на себе ризик і вирішують, заради чого варто жити.

Висновок: Зустріч на території свободи

Жан-Поль Сартр і Габріель Марсель залишили нам дві абсолютно різні карти однієї й тієї самої території — території людської душі.

Сартр нагадує нам про мужність: світ не дасть тобі готових відповідей, тому май сміливість підвестися і назвати речі своїми іменами, створивши власний сенс із темряви. Марсель нагадує нам про чутливість: занурення в таємницю буття не обов'язково має бути самотнім бунтом проти всесвіту, воно може стати відкриттям глибинного зв'язку з іншими людьми та вищим началом.

Але у своїй найглибшій суті вони солідарні. Життя — це не механічний квест, де бали нараховуються за правильні відповіді наперед відомого тесту. Це велика, іноді лякаюча, але прекрасна таємниця. І тільки ми самі — через свої щоденні рішення, через те, кому ми кажемо «люблю» і за що готові боротися — вирішуємо, чим ця таємниця буде наповнена.