Про ДЦП та вигорання

Я вже трішки розповідав, що таке ДЦП і як я з ним живу з дитинства. Потім я розповідав, що, в принципі, є адаптація організму до травми, і не всі патерни адаптації організму, наприклад до парезу, є корисними. Відповідно, у мене, наприклад, болить спина, я ходжу на фізіотерапію, є багато проблем. Зрозуміло, що є м'язове напруження як наслідок парезу, тому й болить спина.

Ну, і це все зрозуміло, це все видно: у мене і хода неправильна, люди це бачать, і я це також відчуваю. І це така, якби, фізична адаптація до травми. Не факт, що правильна і хороша, тому за дітьми треба дивитися, працювати з лікарями, допомагати їм, щоб їхній організм до цієї травми якось правильно пристосовувався. Це довга тема. Я не реабілітолог, не хірург і не невропатолог, тому не буду про це говорити детально, бо це трошки не моя царина.

Ментальний компонент адаптації

Але що більш вагоме — це ментальний компонент адаптації до травми. Їх багато. Є дуже великий кластер, щодо якого я ще не «дозрів», щоб написати статтю чи допис: це трансляція батьками цієї травми дитині, сприйняття дитини як «не такої». Це важко усвідомлювати навіть тоді, коли тобі вже 40. Я думаю, що це тема, над якою слід працювати і батькам із психологом, і дитині з психологом, щоб знаходити екологічні шляхи адаптації.

Здатність ігнорувати біль

Один із таких адаптивних механізмів, який у мене випрацювався впродовж дитинства, — це здатність ігнорувати біль. По-перше, одразу скажу: з часом не стає легше. У нас еволюційно взагалі ніяк не закладено звикати до болю. Тому, якщо вам хтось розказує про високий больовий поріг, або що він якось себе натренував, чи медитує і йому стає легше — це все досить відносно.

Безперечно, у нас є механізм, коли ми отримуємо травму (фізичну чи психологічну), організм виділяє ендорфіни або речовини, близькі до опіоїдів, щоб нас знеболити та активізувати, аби ми могли дістатися безпечного місця. На цьому, власне, побудована вся культура садомазохістів та BDSM — щоб зловити кайф, довівши організм до крайньої точки.

Але глобально ми не звикаємо до болю. Якщо у вас ідуть камені з нирок або болить зуб — ви до цього не адаптуєтесь, навіть розуміючи, що в цьому болю немає сенсу. Проте, якщо у вас фонові хронічні болі (наприклад, від перевтоми м'язів), ви з ними теж нічого зробити не можете. Це окрема форма безпорадності: у вас є щось, що заважає жити, ви не можете це змінити й починаєте випрацьовувати стратегії співіснування з цим.

Вплив середовища та ефект доміно

Якщо у вас сучасне середовище, батьки-психологи, то, можливо, знайдуться якісь м'які механізми. А коли це Радянський Союз, який щойно рухнув, є потреба просто виживати, батьки не можуть звести кінці з кінцями, шукають себе, ще й шлюб розвалюється — то ваші скарги на біль навряд чи когось радуватимуть. Батьків цей біль дратує, і ви отримуєте зворотний зв'язок: розумієте, що з цією проблемою ви наодинці. Вам стає «легше», якщо ви не будете про цей біль говорити. А якщо ви ще й перестанете його помічати — то це взагалі «чудово».

Так розвивається дивний механізм: ви починаєте відключати тіло від психіки, уникати відчуття болю. Це працює погано для здоров'я, але непогано на рівні психіки. Ви дистанціюєтесь від свого тіла, болю та втоми. Проте цей навик вимагає колосальних ресурсів і в довгостроковій перспективі призводить до вигорання.

Наш мозок схильний масштабувати адаптаційні механізми. Коли ви починаєте ігнорувати біль, згодом починаєте ігнорувати й свої потреби. Як у байці про лисицю та виноград: не дістала — значить, він кислий.

Цей патерн масштабується далі:

Спочатку ігноруємо біль.

Потім ігноруємо власні потреби.

Потім суспільство, робота та школа (де «Я — остання літера алфавіту») нав’язують ідею, що наші потреби неважливі.

Це створює ґрунт для того, щоб ближче до 30 років ми повністю вигоріли. Ми ігноруємо втому, потребу у відновленні, бо «треба зробити шефу на другу яхту», «треба досягти посади сіньйор-помідор-стафф-інженера», інакше тебе не поважатимуть. Треба перестати спати, їсти й лише досягати.

Висновки та необхідність підтримки

Ефект доміно починається з хронічного болю, з яким ти не знаєш, що робити. Ти вчишся, що допомога не прийде, і єдине рішення — перестати це помічати. Мозок каже: «Це ж працює! Давай застосуємо це всюди».

Я багато з цих проблем усвідомив лише завдяки терапії. Крім фізіологічних аспектів ДЦП, є величезний кластер ментального здоров'я: патерни поведінки, хибні переконання та руйнівні звички.

Я вважаю, що має бути якась спільнота чи курси, які вчать і дітей, і батьків, як із цим жити. У Німеччині, наприклад, я бачив Familienzentren (сімейні центри), де проводять терапію для сімей з дітьми-аутистами чи з іншими особливостями. Там батьки, діти та терапевти разом пропрацьовують різні ситуації. Це вимагає часу, зусиль та залученості.

На жаль, у пострадянськіхкраїнах, де батькам треба було просто виживати, такої залученості часто не було. Це, можливо, навіть більша проблема, ніж сама адаптація до травми. Я маю надію, що ми як суспільство стали чуйнішими, хоча зараз війна додає нових фінансових та психологічних викликів. Про ці речі треба говорити більше, щоб знаходити менш деструктивні алгоритми адаптації для майбутнього дитини.