про трійошників

Ну от, мама в мене перфекціоніст по натурі, тобто вона , знаєш, або ти робиш офігенно, або ти не робиш взагалі. І десь вона в мені також садить, а батько – ні. Він такий трохи розслаблений. Якось так склалось, що від природи в мене багато чого не виходить ідеально. Тому що там є проблема з координацією, ще там з чимось. Коротше, перші роки школи для мене взагалі були повною сракою, тому що все, що там було потрібно, як я потім усвідомив, мені було просто фізично недоступно, але тоді про це ніхто нічого не знав, ніхто нічого не розумів, я просто мовчки страждав і розумів, що я там повний ідіот. Коротше, страшна біда. Потім я в якийсь момент зрозумів, що я ідеально не можу. Ну не можу я ідеально, коротше, і щоб було красиво також не можу. Але можу, щоб було якось. Тобто я не можу красиво пройти і не стерти черевики, але я можу дійти від точки А до точки B. І в принципі, я зрозумів, що треба фокусуватися не на тому, наскільки все гарно, а на тому, що я від нього отримую. В принципі,z є страшний трієштик. Трієшник - це така людина, яку дуже не люблять відмінники, тому що трієштник дозволяє собі зробити не те, щоб на відєбісь, ні, не зовсім так, а зробити достатньо і від цього бути щасливим. І це просто відмінників не просто дратує, воно виводить їх із стану рівноваги, тому що вони собі цієї розкоші дозволити не можуть. Так? Я не ідеальний. Взагалі багато людей можуть сказати, що я такий, і собі трохи розгільдяй . Але, ну, а що робить життя таке? Тому благословенні трієштники, тому що на них тримається цей світ. Я перестав страждати від того, що грибочки у мене в зошиті виходять кривенькі, і почав фокусуватися на інших життєвих речах. І мені полегшало тоді, коли мені було 8, а потім воно допомогло мені збудувати таке уявлення про світ, яке не дозволяє мені страждати від того, що я недосконалий, що люди довкола мене — долбайоби. Хоча воно мене дотепер, звісно, тригерить, що тут сказати. Але, ну, так, є як є.